295 
hans beretninger stammer i regelen fra anden eller tredie haand, men 
da han er den eneste, hvis meddelelser er nogenlunde omstændelige, 
saa er vi nødte til at holde os til ham. Beklageligt er det, at der 
paa de ægyptiske monumenter, som ofte giver fremstillinger af tekniske 
processer, ikke findes nogen afbildning af papirberedningen. Plinius 
er derfor den eneste kilde, og lægger man hans beskrivelse til grund, 
saa kan man forestille sig fabrikationen paa følgende maade. 
Først blev stænglerne skrællede og de derved erholdte baststrim- 
ler blev benyttede til tougverk. Disse kunde dog kun benyttes under 
vand, da de i solskinnet tørrede ind og blev sprøde som halm. De 
skrællede stængler blev derpaa ifølge Plinius ved hjælp af en naal 
skaarne op efter længden i tynde skiver. Formodentlig har vel denne 
„naal“ været en kniv eller et knivlignende instrument, da vel en vir¬ 
kelig naal ikke egner sig synderlig til dette brug. Paa denne maade 
fik man strimler af forskjellig kvalitet, thi de yderste lag indeholder 
sterkere trevler end de indre, og desuden var skiverne fra straaenes 
øvre del finere end fra den nedre. Disse striber af forskjellig finhed 
giver da senere forskjellige papirsorter. 
Derefter blev strimlerne klæbede sammen til papirark. For at 
forhindre at de tørrede for hurtigt foretoges denne proces paa fugtede 
bordplader. Plinius siger, at der til sammenlimingen ofte kun benyt- 
tedes nilvand, men dette kan vel ikke have været synderlig alminde- 
ligt. Sædvanligvis anvendtes klister, der ifølge vor hjemmelsmand var 
lavet af „fint mel og varmt vand tilsat med lidt eddike. Snedkerlim 
og gummi er for sprødt, men den, som vil gjøre sig rigtig umage 
tager usyret brød, hælder kogende vand paa det, og presser massen 
gjennem et klæde. Dette klister er saa fint, at der kun bliver hæn- 
gende meget lidet ved strimlerne og papiret bliver endnu blødere end 
lærred. Limen, af hvad sort den nu er, maa ikke være mere end en 
dag gammel, men heller ikke mindre. Derefter bliver papiret banket 
ud med en hammer, paany overstrøget med klister, trukket, saa fol¬ 
derne gaar ud, og derpaa banket en gang til. Af saadant papir er 
de haandskrifter forfærdigede, som jeg har seet med egne øine hos 
en berømt digter og fornem borger, Pomponius Secundus, og som 
skriver sig fra Tiberius og Cajus, de to Gfracchere, og som er næsten 
to hundrede aar gamle . u 
Hvert ark papir blev imidlertid sammensat af et dobbelt lag 
strimler. Det underste lag blev forfærdiget af lodrette striber, det 
