296 
øvre lag, som limedes fast herpaa, af horisontale, og paa denne side 
blev der saa senere skrevet. Yar papiret ikke ganske glat, naar det 
blev tørret, saa blev folderne fjernede ved gnidning med en dyretand 
eller et glat muslirigeskal, men Plinius fremhæver, at dette ikke er 
heldigt, da det saaledes polerede papir nok glinser, men ikke tager 
godt imod blækket. Ogsaa andre feil omtaler han. Naar det ikke var 
jevnt limet blev papiret skjørt; særlig ubehagelig var imidlertid steder, 
hvor limen manglede ganske, thi der trak blækket sig udover. 
Efterat arkene var tørrede blev 20 og 20 stykker sammenklæbede, 
saa man fik lange strimler, som senere blev oprullede og som kaldtes 
scapus. 
Arkenes bredde var forskjellig og varierede for de forskjellige 
sorters vedkommende mellem 6 og 13 fingerbredder (ca. 13 — 34 centi¬ 
meter efter de maal, som de fundne papyrusruller har). 
De gamle papyrusruller, der er bevarede til vore dage, viser alle¬ 
rede - ved sin forskjellige farve, at produktets beskaffenhed varierede 
betydeligt, og hermed stemmer det, at Plinius omtaler en hel del 
papirsorter. Det bedste var det hieratiske, der var bestemt til religi¬ 
øse skrifter. En hel del af dette papir blev i Pom afvasket og om¬ 
arbeidet og hed da Augustuspapir. En slettere sort fabrikeredes i 
stor mængde ved Said og i omegnen af denne by. Det solgtes ikke 
efter kvaliteten men efter vægt. Det sletteste papir endelig var det 
saakaldte kræmmerpapir, der benyttedes til indpakning og til bog- 
omslag. 
Det lader sig ikke negte, at oldtidens folkeslag havde et merk- 
værdigt fint instinkt til at udfinde det brugeligste materiale til mangt 
og meget, og i høi grad gjælder dette om papyrusstenglerne, der var 
fortrinligt egnede til fremstilling af papir, udenat nogen vidløftig bear¬ 
beidelse var nødvendigt. Der er ingen knuder eller ujevnheder i den 
lange stængel, og skjæres den op efter længden, saa faar man derfor 
yderst ensartede strimler. Egentlig bark har stengelen ikke, idet 
det yderste grønne lag er ganske tyndt, og er det bortskaaret, 
hvad der er nødvendigt, om ikke af anden grund saa for den grønne 
farves skyld, saa er den indre marvlignende masse saa helt igjen- 
nem ensartet, at alt kan benyttes, og dertil ganske farveløs. Denne 
indre masse bestaar af et ganske løst parenchymatisk cellevæv med 
store luftrum imellem, og vilde være meget skrøbeligt, hvis det ikke 
i længderetningen var gjennemvævet med fine karbundter af betydelig 
