300 
den stedfindende temperaturveksel, mens atter andre har angivet tyng- 
dens indflydelse og isens eiendommehg plastiske evne. Det er forbe¬ 
holdt den fremtidige forskning at opklare dette forhold. 
I det store og hele kan man i en bræ af jotnnfjeldtypen skjelne 
mellem tre afdelinger. Den øvre del er snedækket, og dennes nedre 
grænse rykker i sommermaanederne stadig opover. De store spræk¬ 
ker, som her gjennemsætter bræen paa kryds og tvers, dækkes oftest 
af et lag sne, der udmerker sig ved sin kornige struktur. Det er 
dette parti, der er mest frygtet af brævandrere, og det er derfra 
Emmanuel Mohn har leveret os sin skildring: „En nedfart i Graldhø- 
tindisen u . Den midtre del er snefri, og dennes øvre grænse rykker 
naturligvis opover i samme forhold som øverste partis nedre rand. 
Dette partis udstrækning varierer meget aar om andet. Naar som 
isommer store dele af overfladen er snefri, saa er det isbræens skjøn¬ 
neste del. Turister, der har anledning dertil, vil jeg anbefale at ofre 
en skjøn sommerdag paa at gjennemstreife et saadant bræparti; jeg 
tror ikke, de vil angre det. Man kan her se de klare bræbække sno 
sig zikzakformig, ofte i flere meters dybde, nedover bræen. Ofte 
danner de brusende fosse, der undertiden forsvinder i en dyb bræ- 
brønd af indtil flere meter i tversnit, og hvor bunden ligger udenfor 
den tydelige synsvidde. Det prægtigste er dog, hvis man er saa 
heldig at finde en af disse grotter, som våndet undertiden udhuler. 
Istapper stritter der ud fra gulv, tag og vægge, og man har et farve¬ 
spil i alle regnbuens farver, som man sjelden, rettere sagt aldrig, An¬ 
der magen til. Det er naturfarver. Dette midtre parti af bræen er 
forsaavidt farefrit at passere, som de der optrædende sprækker er 
lagt blot. Sprækker er her ligesom i det øvre parti meget hyppige, 
og de naar ofte uhyre dimensioner; flere meters bredde og en bund, 
man ikke naar med sit blik, er ingen sjeldenhed. Det siger sig selv, 
at de, der ikke er brævante, bør være forsigtige med at gaa nær 
iskanten. 
Paa en varm sommerdag vil man blive rent forundret over den 
mængde vand, der i større og mindre bække strømmer nedover bræen; 
endnu merkeligere vil det kanske synes, at alt dette vand tiltrods for 
den betydelige afsmeltning kun naar en temperatur af nogle faa tien- 
dedele af en grad over nul. Man faar imidlertid føle det, naar man 
hele dagen igjennem vader i dette vand, noget der ofte bliver nød- 
Vendigt ved undersøgelsen af det midtre partis øvre del. 
