317 
rammet. Ulven tog flugten, men fremdeles var det umuligt at faa. 
hundene til at følge efter den, skjønt det var jagthunde, som ellers, 
altid pleiede at forfølge et saaret dyr, naar skuddet var faldt. 
Sidste vinter (1890—91) kom ulven atter igjen og angreb den 
samme tispe, som den sikkert nok dennegang vilde have faaet bugt. 
med, hvis den ikke havde mødt uventet modstand fra en ny gaards- 
hund af en race, som stammer fra Pyrenéerne, og som angriber ikke^ 
alene ulven, men endog bjørnen. Den maatte derfor slippe taget og 
har senere ikke vist sig. 
Disse pyreneiske hunde er udmerkede gaardshunde. Jeg kjendte, 
en af dem, som i den henseende var særlig merkelig. Hver aften,, 
naar mørket faldt paa, gjorde den en runde omkring huset, og foran 
hver af portene til gaarden gav den fra sig to eller tre bjæf. Det 
gjorde aldeles indtryk af, at den vilde melde, at den var paa sin 
post. Var den færdig med runden, saa gik den, uden at give lyd 
fra sig, gjennem en allé hen til en lund af hvidbøg, lige i skovbrynet, 
oppe paa en liden høide. Her steg den op og bjæffede i retning mod 
skoven. Derpaa lyttede den, bjæffede igjen og tog saa fat paa. 
hjemveien. 
Dette slog aldrig feil. Hver aften begyndte den paany sin runde, Y 
son: ingen havde lært den. 
Hvad betød disse bjæf? Det er vanskeligt at sige, men de havde 
en betoning og en klang, der gjorde dem tydeligt forskjellige fra dem 
den udstødte, naar den forfulgte en, der gik forbi, eller naar den led- 
sagede en, som skulde op til huset og meldte hans ankomst. 
Der er ingen, som har en gaardshund, og som ikke paa maaden,. 
hvorpaa den bjæffer kan høre, naar det er et menneske, som nærmer 
sig, og oftest ogsaa hvadslags person det er. 
Bondebikjerne, idetmindste i det syd-vestlige (Frankrige) hader 
møllerne og det paa grund af, at de gjerne gaar med en lang svøbe,, 
som de smelder med,' og som hundene ofte faar føle. Saasnart de 
bare hører smeldet af svøben langt borte, springer de derfor til og 
forfølger manden, i sikker afstand; det er derfor let, af maaden hvor¬ 
paa hunden bærer sig ad og bjæffer, at skjønne, naar mølleren er i 
nærheden. Deres bjæf har under de omstændigheder noget ved sig,, 
som gjør det let at kjende det fra almindelig gjøen. 
Lad os endelig tage et sidste eksempel paa, at forskjellighederne. 
i hundens bjæffen har sin bestemte betydning. 
