319 
Det er almindelig bekjendt, at hunde. og især jagthunde, som 
ofte har været tilstede ved sin herres maaltider, slet ikke liker, at 
man holder et drikkeglas hen til den. Mit dyr er svert ræd for det, 
og ved dets hjælp alene kan jeg under hele maaltidet holde den paa 
en bestemt plads, lige paa grænsen mellem spisestuen og naboværelset, 
til hvilket jeg lader døren staa aaben. Kommer den ind i stuen, saa 
kan jeg bare skvætte nogle draaber paa den, efterat have tømt glasset, 
forat den straks skal trække ind paa den anden side af døren, hvor 
den da lægger sig ned paa gulvet, med snuden paa dørtrinnet, og 
følger mine bevægelser med den største opmerksomhed, idet den af 
og til giver en klagende lyd fra sig forat minde om sin nærvæ¬ 
relse. 
Hvis jeg rører ved mit glas, saa reiser den sig imidlertid straks, 
og fylder jeg det, saa giver den øieblikkelig agt, snøfter, slikker sig 
om munden, gjæsper derpaa tungt, ryster ørene og udstøder nogle 
svage, undertrykte skrig; saa bliver den urolig og mere og mere ner¬ 
vøst opmerksom. 
Dører jeg saa glasset til munden, saa trækker den sig lidt efter 
lidt bag døren og gjemmer sig, indtil man, naar glasset er horizontalt, 
ikke ser mere end halve hovedet af den, og et øie, der betragter mig 
spændt. Og i dette kritiske øieblik er det især, at de dæmpede klage- 
skrig paa den mest demonstrative maade giver udtryk for, hvor ræd 
den er. En, som var i den anden stue og ikke saa mig, vilde af 
dyrets adfærd og hyl kunne bestemme, hvorledes jeg i hvert givet 
øieblik holdt glasset. 
Hunden er gammel og meget dreven, det bevises ogsaa af en 
anden scene, som den ofte. opfører. 
Mens folkene spiser i kjøkkenet, sætter de i regelen alle hundene 
paa porten. Det er for tiden fire stykker, hvoraf de tre er noksaa 
unge og derfor kanske ogsaa temmelig uerfarne. Den gamle hønse- 
hund vil nu gjerne ind, og søger derfor < at faa en af folkene til at 
aabne porten, og dermed bærer den sig ad paa følgende maade. Alle 
fire hunde ligger udenfor døren. Saa giver den sig pludselig til at 
gjø som om der kom nogen og springer ud i den allé, som fører op 
til gaarden; de tre andre efter, ogsaa gjøende, men saasnart de er 
kommet vel i fart, saa lusker den gamle tilbage, hvor de da i regelen 
har aabnet døren forat se, hvem der kommer, og smutter ubemerket 
