320 
ind i kjøkkenet, vel fornøiet over sin vellykkede list med den blinde 
alarm. 
Jeg bar ofte seet den gjøre dette kunststykke, og naar jeg hører 
hundene begynde at gjø, mens de spiser i kjøkkenet, anført af den 
gamle, saa kan jeg være næsten sikker paa, at der ikke kommer 
nogen. 
Det er gaaet mig af minde, hvor jeg har fundet en anden histo¬ 
rie om en gammel, listig jagthund: 
Naar saadanne hunde begynder at blive gamle, bliver de gjerne 
rheumatiske og liker derfor at varme sig ved at ligge saa nær ilden 
som muligt. Jo ældre de bliver, des mere tiltager denne lyst. En 
gammel jagthund, der var lidt langsom tilbens, kom nu ofte senere 
hjem fra jagten end de andre hunde og fandt da pladsen nærmest 
ovnen optagen af sine yngre letbenede kamerater. Det likte den ikke, 
men hvorledes skulde den fordrive dem? Jo, den gav sig pludselig til 
at gjø og sprang henimod døren, som om den hørte noget. De andre 
efter paa samme maade, men saa stansede den gamle pludselig og 
listede sig hen til ovnen, hvor der nu var tomt, og hvor den i ro og 
mag kunde udsøge sig den varmeste plads. 
Det er ikke nødvendigt at fremhæve, at handlinger som disse 
tyder paa adskillig forstand, og det er ogsaa ubestrideligt, at det dyr, 
som forstaar at spille sine mindre drevne kamerater slige puds, maa 
narre dem ved maaden, hvorpaa den bruger sin stemme, skjønt den 
ved, at det, denne udtrykker, ikke finder sted. 
Alle de forskjellige uartikulerede lyd et dyr frembringer forekom¬ 
mer os temmelig ens; vi forstaar ikke detalj erne i det sprog, de er 
udtryk for, og der vil kvæves langvarige iagttagelser, før vi kommer 
paa det rene med betydningen af lydenes forskjellige høide, varighed 
og større eller mindre længde. Men at alt dette har sin særlige be¬ 
tydning, som man maa kunne komme efter ved iagttagelser af de 
handlinger, som ledsager lydene, eller som de er forløbere for, synes 
sikkert nok. 
Dyrene indbyrdes forstaar hinanden med en gang; det synes 
utvilsomt, og det er ogsaa meget forstaaeligt. (Sluttes.) 
