328 
1817. Han gik paa skole i Zurich og begyndte i 1875 at studere 
medicin i samme by. Imidlertid fandt han sig ikke tilfreds med dette 
studium og drog snart til Grenf, hvor den berømte A. P. de Can do Ile 
var professor i botanik. Under hans ledelse begyndte Någeli sin bo¬ 
taniske karriere med nogle arbeider af systematisk indhold, f. eks. om 
Schweiz’ cirsium- arter. Skjønt allerede disse første arbeider vakte 
adskillig opsigt slog Någeli sig — heldigvis — ikke tiltaals med at 
begrave sig i herbariernes støv. Han opgav næsten at arbeide selv- 
stændigt i nogle aar forat tilegne sig tidens bedste lærdom ogsaa i 
andre brancher end botaniken og studerede en tid lang filosofi hos 
Hegel i Berlin, derpaa botanik hos datidens største fremskridtsmand 
i denne videnskab, Schleiden i Jena. Først i 1844 begyndte han 
for alvor at publicere og udgav nu en række banebrydende afhand- 
linger fra forskjellige felter inden botaniken, tildels af spekulativt ind¬ 
hold, men alle særdeles grundige og rige paa gode iagttagelser. Vi 
skal her blot nævne hans vigtige arbeider over bregnernes og nogle 
med dem beslegtede veksters formering. I 1858 udkom saa hans 
første hovedverk „Om stivelsekorn“, et verk paa hvilket der 
er nedlagt et umaadeligt arbeide, og i hvilket der gjøres det første 
alvorlige forsøg paa at give en mekanisk forklaring paa, hvordan den 
proces, vi kalder vekst, egentlig gaar for sig. 
Han behandler væsentlig kun de smaa stivelsekorns struktur og 
maaden, hvorpaa denne opstaar, men kommer derved til at opstille en 
theori for stivelseskornenes, og derigjennem ogsaa for celleveggenes 
molekulære opbygning, og maaden hvorpaa indleiring af nye stofdele 
foregaar — en theori, som endnu den dag idag har sin gyldighed, og 
som det, trods talrige forsøg, endnu ikke er lykkedes at afløse med 
nogen anden, der er ligesaa vel begrundet. Het vil sige meget for 
en theori, naar der bare er saa meget som en levning tilbage efter 
tredive aars forløb, og af Någelis „intussusceptionslære u er der bety¬ 
delig mere end levninger igjen. Af de talrige mere botaniske arbeider 
fortjener særlig et berømt verk om de lavere soppe at nævnes, et 
verk, som vakte modsigelse og heftig strid, men som virkede yderst 
befrugtende og bidrog sterkt til at klare begreberne paa et felt, hvor 
de, dengang det udkom (1877), endnu var høist forvirrede. 
Ved siden af disse botanisk-fysiologiske verker gaar der gjennem 
hele Någelis produktion en række arbeider af mere naturfilosofisk art, 
hvori han berører spørgsmaal, der staar i forbindelse med læren om 
