329 
arternes oprindelse. Det behøver neppe at siges, at Nageli var en 
erklæret tilhænger af udviklingslæren; derimod var han i mange dele 
uenig i Darwins forklaring af udviklingens mekanik og havde 
kerom sine egne theorier, som foruden i mindre afhandlinger især 
er fremholdte i, hvad jeg vil kalde hans andet hovedverk, det 
indholdstunge og tankevægtige bind, der bærer titelen „Mechanisch- 
physiologiche Theorie der Abstammungslehre“. Det er umuligt at refe- 
fere disse 8—900 sider i en artikel som denne og idethele yderst 
vanskeligt at forklare for et større publikum de indviklede forhold, 
det her gjælder; det maa være nok at sige, at Nageli søger at 
føre udviklingens mekanik tilbage til aarsager, som staar i forbindelse 
med det levende protoplasmas inderste molekylære struktur. Angaa- 
ende denne fremsætter han en aandfuld theori, og paa basis af denne 
søger han saa at paavise, at det er et den levende natur iboende ud- 
viklingsprincip, der har drevet til de forandringer, ved hjælp af hvilke 
de nulevende organismer har udviklet sig af den fjerneste fortids. 
Det er et kjæmpearbeide, han i denne bog paatager sig at ud- 
føre, og har det end ikke lykkedes ham at opstille nogen i sin helhed 
tilfredsstillende theori, saa indeholder hans verk alligevel et uudtøm- 
meligt væld af befrugtende tanker. Den er et videnskabeligt testa¬ 
mente, der strør rigdom ud til kommende generationer; ikke præget 
mynt, færdig til cirkulation, men ædelt metal, der maa bearbeides og 
forandre form paa mange maader, men som er rigdom nok alligevel. 
Naar vi saa tilslut har nævnt hans store monografi over slegten 
hieracium, saa har vi paa langt nær ikke gjort rede for det udbytte, hans 
arbeidsomme liv har ydet videnskaben, men vi liar dog pegt paa nogle 
af de vigtigste arbeider, der vil gjøre hans navn til et af de mest 
lysende i videnskabens historie i vort aarhundrede. 
Hans personlige skjæbne er der lidet at sige om. I 1849 blev 
han ekstraordinær professor i Zlirich, senere ordinarius i Freiburg, 
derpaa kaldtes han i 1855 tilbage til Zurich, og saa drog han endelig 
i 1857 til Munchen, hvor Maximilian II søgte at samle en række 
fremragende lærde forat bringe det gamle universitet til ny blomstring. 
I Munchen forblev han siden. Der tilbragte han sin mandoms kraf¬ 
tigste aar, og der døde han den 10de mai iaar, efterat han siden 
1884 havde været sterkt nedbrudt og omtrent arbeidsudygtig paa grund 
af nervesvaghed. Dr. J. Brunchorst. 
