331 
kort tid kan binde sanden, saaat den kan beholde et aftryk. I tørt 
veir kan det derimod ikke nytte at søge efter dyret, thi det svageste 
vindpnnst vil straks udviske de fine spor. 
Notoryctes typhlops, eller „sydens muldvarp", som dr. Stirling 
kaldte dyret, er som den almindelige muldvarp en ægte graver, som 
synes at tilbringe den største del af sit liv under jorden, hvor den 
kan komme frem med en utrolig hurtighed. I et øieblik kan den 
grave sig ned i sanden, idet den baner sig vei med det skjold, 
der beskytter snuden, og de forunderlige klør paa forbenene; bagbenene 
synes især at bruges til at kaste sanden bagud med. Er man først, 
bleven opmerksom paa dyret, kan man uden særlig vanskelighed for¬ 
følge dets gang under jorden paa grund af en svag bevægelse i san¬ 
den, der skriver sig fra, at dyret sjelden graver sig dybere ned end 
Fig. 1. Notoryctes typhlops, seet fra siden (V 2 størrelse). 
2—3" under overfladen og fra, at sanden stadig styrter sammen igjen 
bag det; gangene er nemlig ikke som den almindelige muldvarps 
permanente, og kunde jo ogsaa vanskelig blive det, hvor jorden blot 
bestaar af tør løs sand. Mens det under jorden kan komme frem 
med en forbausende hurtighed, gaar det kun langsomt med slæbende 
bug og med en svag bugtende bevægelse over jorden. Sporet der 
skuffende ligner firbenets spor, bestaar af et svagt bugtet tredobbelt 
mærke. De to yderste mere eller mindre afbrudte mærker skriver sig 
fra fødderne, det midterste fra bugen. Notoryctes synes ikke at 
kunne leve i fangenskab; et par eksemplarer, som sattes i en kasse 
med sand, levede der blot nogle faa dage, skjønt de blev rigelig for- 
synede med myrer, -larver og insekter; dyret er nemlig en insektæder. 
Notoryctes (fig. 1 og 2) ligner ved første øiekast meget en muldvarp, 
især en art (chrysochlorys), som lever paa Kap. Eoran paa snuden har den, 
