336 
nogen nærmer sig til huset; lignende varselsraab finder man ogsaa 
eksempler paa blandt fuglene. 
Mens jeg var professor ved fakultetet i Lille, besøgte jeg ofte en 
gammel, velkjendt professor i fysik, Delezenne. Hans arbeidsværelse, 
et fuldstændigt privatlaboratorium, laa inde i en have, i hvilken en 
tam maase holdt til. Lige fra man kom ind i haven, til man atter 
forlod den, lod maasen sin karakteristiske røst høre og det altid og be¬ 
standig. Det slog aldrig feil, at den gamle professor paa denne 
maade blev underrettet om, at nogen nærmede sig hans laboratorium. 
En papegøie jeg har i Paris kagler altid paa en bestemt maade, 
naar entréklokken ringer, og selv om man ikke hører denne, under¬ 
retter Jaco’s skrig os, og gaar man faar at lukke døren op, er der 
altid nogen. 
Pedellen ved en høiskole havde en papegøie, som havde hørt, at 
der blev raabt kom ind, naar nogen ringte. Det slog senere aldrig 
feil, at den raabte kom ind, naar klokken lød, og naar saa vedkom¬ 
mende aabnede døren blev han ofte meget overrasket ved ikke at 
finde nogen i værelset. 
Der er mange tilfælde, hvor fuglens skrig har en ganske bestemt 
betydning: saaledes kagler hønen paa en meget karakteristisk og let- 
kjendelig maade, naar den har lagt et eg og derefter forlader redet, 
og ikke mindre karakteristisk er dens kaglen, naar det instinkt vaag- 
ner hos den, som tvinger den til ruge, eller naar den kalder paa sine 
kyllinger. Den forskjellige betydning af de lyd, den udstøder under 
disse forskjellige forholde, er kjendt nok. Naar derimod en nattergal syn¬ 
ger om natten, naar maaltrosten fløiter, eller ravnen skriger, saa formaar 
vi ikke at tyde, hvad disse uartikulerede lyd skal udtrykke. 
Bogfinken kalder paa sin hun, idet den udstøder nogle skrig, som 
gaar over i en udtrukken trille. I det nordlige Erankrige benytter man sig 
— eller gjorde det ialfald før i tiden og endnu saa sent som i femtiaarene 
— af dette instinkt forat faa temmelig barbariske væddekampe istand. 
Man stak øinene ud paa bogfinkehanner, og derpaa lod man dem 
konkurrere som sangere, idet man stillede flere bure op ved siden af 
hverandre. Naar dyrene merkede hinandens nærværelse, saa begyndte 
de at kalde paa hunnen, og den, som holdt længst ud med sine skrig 
og sine triller blev seierherre i kampen, paa hvis udfald der af det 
tilstedeværende, ofte meget talrige, publikum blev indgaaet væddemaal, 
tildels om noksaa høie summer. 
