337 
Det paastaaes, at det tildels hændte, at de stakkars blinde fugle, 
der jo ved synets hjælp knnde overbevist sig om sine anstrængelsers 
frugtesløshed, faldt udmattede om af at synge eller endog døde af 
den anstrængelse, deres forgjæves kalden foraarsagede, idet de ikke 
vilde give sig tabt ligeoverfor sine konkurrenter om den hun, som 
slet ikke eksisterede. 
Men lad os komme tilbage til min papegøie. 
Den kan sige nogle ord, som den stadig gjentager, saaledes som 
papegøier jo altid pleier. Naar disse stadige gjentagelser morer os, 
saa er det fordi det kjendte udtryk undertiden passer til situationen, 
rent tilfældig naturligvis, og derfor falder komisk. 
En af dem, jeg havde, bed merke i en bestemt tone, som frem¬ 
kom idet vinden peb gjennem en rude naar en bestemt dør stod aaben. 
Efterat den havde lært at efterabe denne lyd, hændte det, at den 
gjorde det saa godt, at en af os reiste sig forat lukke døren, som 
imidlertid slet ikke stod aaben. 
En anden pleier altid, naar den ikke har noget at spise, og man 
kommer i nærheden af dens bur, at sige „ma pauvre cocotte u eller 
„mon pauvre rat u med en sødlig, indsmigrende betoning, der ikke 
lader det ringeste tvil om, hvad det er den vil og hvorledes det staar 
til med dens kraas. Der er ingen af os, som tager feil heraf, saa 
talende er dens tone. 
Den er forskrækkelig glad i friskt æble- og pæreskal, som jeg 
derfor pleier at samle sammen til den; kommer jeg i nærheden af 
buret og gjør mine til at stikke haanden i lommen forat give den 
lidt skal, saa undlader den aldrig at sige pauvre coco u i en tone, 
som er saa bønlig, at den ikke er til at misforstaa. 
En ,,brændt mandel u eller andet sukkertøi sætter den stor pris 
paa, og holder jeg et stykke hen til den, saa er det ikke muligt for 
den længere at holde sig i ro: efter først at have strakt sig frem 
forat gribe det, bøier den pludselig hovedet tilbage før den tager det 
og siger i en yderst komisk tone „tiens , ma pauvre cocotte u , som 
om den vilde takke paa forhaand. Maaden hvorpaa den lægger hove¬ 
det paa skakke og udtrykket i dens øine, alt er i overensstemmelse 
med tonen i dens udraab. 
Naar den lader sig mandelen smage, saa udstøder den udraab, 
der lyder som ah! og som den varierer slig, at der fremkommer en 
slags kaglen, der udtrykker den høieste grad af tilfredshed. 
22 
