338 
Som disse og mange andre eksempler viser, er den artikulerede 
lyd langt bedre skikket til at gjøre meningen af en lyd forstaaelig 
for os end almindelige skrig eller toner, ikke fordi åt ordet i og for 
sig betyder noget -— et hvilketsomhelst ord eller udtryk vilde gjøre 
samme tjeneste — men fordi det er os lettere at fastholde og skjelne 
mellem de forskjellige udtryk, naar det er ord det gjælder, end naar 
det er simple toner, som sangen hos andre fugle. 
Det er ialfald det resultat, jeg er kommet til, ikke ved at se 
paa dyrene et øieblik og saa drage mine slutninger, men ved at studere 
dem i lang tid. 
Min Jaco liker slet ikke at være alene; den er pratsom, som 
alle sine slegtninge og holder af kjærtegn og selskab. En dag, mens 
vi boede paa landet var huset tomt; alle var ude paa marken eller i 
haven. Jeg hørte den da prate med sig selv og gjentage hele sit 
repertoire den ene gang efter den anden med forskjellig betoning. 
Jeg nærmede mig da ganske sagte til rummet, hvori den opholdt sig, 
udenat den kunde se mig. Imidlertid maa den have hørt en svag 
støi, skjønt jeg gik yderst forsigtigt forat overraske den og pludselig 
stoppede den op midt i sin enetale, lyttede opmerksomt og sagde efter 
en kort pause „Joco u , ganske langsomt og med en eiendommelig be¬ 
toning paa slutten af ordet. Saa lyttede den igjen og gjentog saa 
ordet med samme betoning, men noget høiere. Jeg holdt mig frem¬ 
deles skjult, og da den ikke hørte noget, saa fortsatte den med at 
sige det samme ord, stadig høiere og høiere indtil det blev til et 
rent skrig. Dette hørtes ude i haven og man sprang til da man troede 
den var i en eller anden knibe. Saa skreg den ikke længere, men 
udtalte fremdeles det samme ord, der nu udtrykte tilfredshed over, at 
den ikke var alene. 
Har vi nu ikke her med en ren fornufthandling at gjøre? Mens 
den var alene morede den sig med at prate med sig selv, men saa- 
snart den hørte en svag støi, haabede den paa at faa selskab, og da 
dens raab ikke blev besvaret, hævede den lidt efter lidt stemmen, ind¬ 
til den blev bemerket, aldeles som en af os vilde gjort, om vi havde 
raabt uden at faa noget svar. 
Meningen med den forskjellige betoning er i dette tilfælde ligesaa 
tydelig som for den drukne mands vedkommende. 
Og eksemplerne kunde forfleres i det uendelige. 
Som jeg begyndte med at sige, dyrene meddeler hinanden sine 
