345 
ikke noget synderligt udbytte, da der kun leveres et firesiders referat 
af et langt foredrag. 
Heftets vigtigste og vægtigste indhold er imidlertid kand. real. A. 
M. Hansens om sjelden alsidige kundskaber vidnende, høist originale og 
velskrevne afhandling „Om indvandringen i Skandinavien “ (med 1 kart). 
Efter en interessant indledning, bvori man faar en oversigt over, hvad 
man for tiden mener om jordens ildflydende indre — at nemlig dette 
trods alle fysikernes benægtelser dog eksisterer — udvikler forf. sin 
geologiske indvandringstheori. I istiden var landet belt dækket af en 
kolossal bræ i lighed med Grønlands indlandsis, og ingen del af det 
var beboelig. Og bræen strakte sig ikke alene over Skandinavien, 
men nd over Shetlandsøerne til Englands østkyst og ned over hele 
det mellemeuropæiske sletteland. Saa sluttede istiden, klimatet blev 
varmere og bræerne smeltede. Herved aftog trykket paa den under¬ 
liggende jordskorpe og denne hævede sig et stykke. Men saa ind- 
traadte der en stans i afsmeltningen sammen med en periode med 
koldt klima. Og idet landets stigning stod stille, samtidig med at 
bræens tryk mod underlaget (tyngde) i denne periode blev uforandret, 
dannedes et system af strandlinier og lignende dannelser. Het skede 
i den epiglaciale periode. Saa kom atter en varm tid med sterk 
afsmeltning og tilsvarende hævning og derpaa stans i begge dele ved 
en ny kuldeperiode, den subglaciale. Saa fulgte en ny afsmeltning 
og en ny stans i den atlantiske kuldeperiode. Men i det store 
aftog selvfølgelig indlandsisens omfang trods disse afbrydelser, og mens 
den epiglaciale bræ antagelig dækkede hele vort land, undtagen en 
smal strimmel langs hele kysten, og i Sverige strakte sig over største¬ 
delen af landet indtil ca. 60° n. br., saa var den subglaciale ind¬ 
landsis forholdsvis liden. Hen strakte sig fra det nordlige Sverige i 
en omtrent i sydvestlig retning gaaende tunge ind i vort land, tvers 
over Gudbrandsdalen, Valders og Hallingdalen ned i Telemarken, men 
størsteparten af landet var isfrit. Og endnu mindre var den atlantiske 
periodes bræ. Eorf. føres nu af mange forskjellige iagttagelser til 
den theori, at mennesket var indvandret i Skandinavien, sikkert i 
Sverige og sandsynligvis ogsaa i Norge, mens isen endnu havde sin 
subglaciale udbredelse. Hanmark var endnu tidligere, allerede i den 
epiglaciale periode, befolket, mens det bare land hos os blot var en 
smal kyststrimmel. Het var stenaldersperiodens mennesker, som den- 
gang levede her, og disse udbredte sig i forskjellige stammer dels i 
