354 
flødigt at levere bevis for ligeoverfor dette publikum. Beviset leveres 
af hver eneste hund og hver eneste kat, som man iagttager omhyg- 
geligt og i litteraturen findes der talrige velkjendte eksempler paa det. 
Jeg skal bare minde om den abe, Thompson beretter om, og som 
ved hjælp af en ring var fastlænket til en liøi bambusstang. Ringen 
var saa rummelig, at dyret havde fuld frihed til at klatre op og ned 
af stangen, paa hvis øverste ende det havde sin yndlingsplads. 
Heraf drog kraakerne fordel: hver morgen og aften stjal de den mad* 
som blev stillet hen til den ved foden af dens høie sæde uden at 
bryde sig om, at aben skar tænder og bar sig, og aldrig lyktes det 
den at fange sine rappe plageaander. Den udtænkte‘ da en hævnplah/ 
som var lige sindrig som virkningsfuld. En morgen syntes den at 
være alvorlig syg; den lukkede øinene og hængte med hovedet, og 
■og da kraakerne indfandt sig, begyndte den ganske langsomt, og som 
om det kostede den stort besvær at klatre nedover stangen. Kommet 
ned paa jorden væltede den sig som i dødskamp indtil den var kom- 
men ganske nær indtil den skaal, hvori dens mad var. Maden var 
rigtignok liæsten opspist, men saameget var der dog levnet, at en 
enkelt kraake, gjort modig ved abens tilsyneladende sygdom, torsøgte 
paa at stjæle ogsaa disse sid ste rester. Aben laa nu aldeles urørlig 
ved siden af madskaalen, men ikke før havde kraaken strakt halsen 
frem forat begynde sit tyveri, før aben havde et godt greb om halsen 
paa den, og nu var sygdommen aldeles forbi. Den viste et yderst 
tilfreds ansigt, mens kraakerne fløi omkring den som rasende, og gav 
sig saa ganske rolig til at plukke sin fange. Tilslut, da der kun var 
levnet to tre fjedre paa halen og vingerne, slængte den fuglen fra 
sig høit op i veiret. Den fiaksede med de nøgne vinger og faldt 
tungt til jorden for straks at blive ihjelhakket af sine kammerater, 
men efter den dag vovede ikke en kraake sig i nærheden af abens madfad. 
Eller den af Grardener iagttagne krabbe. Det var en strandkrabbe 
af slegten gelosimus , der opholder sig i huller, som den selv graver. 
Mens den holdt paa med dette, kastede Grardener nogle lnusliiigskal 
hen imod den, og et af dem rullede ned i hullet, mens de andre blev 
liggende et par tommer fra kanten. Efter nogle minutters forløb lyk¬ 
tes det krabben at skaffe det skal væk, som var faldt ned i dens bolig. 
Den bragte det med sig op og bar det et stykke bort. Derved kom 
den imidlertid til at se de tre andre, som laa lige ved aabningen, og 
da den tydeligvis var bange for, at disse ogsaa skulde falde ned til 
