855 
den, bragte den ogsaa disse bort til samme sted, hvor den havde lagt 
det første, i en halv alens afstand fra hullet. Den gjorde (som 
Do manes siger) akkurat hvad en af os vilde gjort i et lignende til- 
fælde; hvis der f. eks. ramle de en sten ned igjennem taget til os, og 
vi saa, at der paa bergvæggen, hvorfra den kom, laa etpar andre 
løse st ene, som det muligens kunde gaa ligedan med; vi vilde da., 
fjerne disse, før de ramlede. Det var, hvad krabben gjorde, oglige-.. 
saavel som vi betegner vo£ egen handling som fornuftig, maa vi an¬ 
vende denne betegnelse paa krabbens. 
Det var imidlertid ikke det, vi skulde tale om. Vi skulde se 
paa instinkterne, og først maa vi da bringe paa det rene, hvad det 
egentlig er, vi kalder instinkt. I det almindelige sprogbrug omfatter 
ordet et rent uklart begreb. 
Naar hønen har verpet et antal eg og saa giver sig til at ruge 
disse ud, naar den dag efter dag bliver taalmodigt liggende paa eggene, 
skjønt den — ialfald første gang den ruger — ikke kan have nogen 
kundskab om, hvorfor den gjør det, saa kalder vi det en instinktiv 
handling. Dens fornuft er ikke med i spillet, skjønt det, den gjør, er 
meget fornuftigt; den handler, som den gjør, ifølge en medfødt 
trang, og denne er det, vi kalder instinkt. En lignende bevæggrund 
er det, som bringer snyltehvepsen til at lægge sine eg i kroppen af 
levende larver, hvor dens ' afkom, som den aldrig ser, straks de 
kryber ud af egget, finder føde. Et endnu mere udviklet instinkt er 
det, som bringer et andet insekt, odynerus, der graver sine eg ned i 
jorden, til at bygge et forkammer til eghulen og fylde dette med 
larver, som den ved sine stik har bedøvet. De tjener til føde for de 
udkrybende hvepselarver, som mo der dyr et aldrig faar se, men som den 
altsaa alligevel sørger godt for. At vi her ikke har med noget, 
der ligner forstand at gjøre er tydeligt nok, men bliver endnu tyde¬ 
ligere, naar vi hører om en anden hvepseart, en saakaldt sandhveps, 
der bærer sig ad paa ganske samme maade, og som en fransk forsker, 
Eabre, har gjort nogle interessante iagttagelser over. Hvepsen gra¬ 
ver en hule og lægger sit eg i den. Dernæst flyver den afsted efter 
bytte, et levende insekt, som den bedøver med sin gift og lægger 
ned i hulen. Eør den gjør det, ser den imidlertid altid efter, at hulen, 
som den altsaa en stund har været borte fra, er i orden. Den læg¬ 
ger sit bytte fra sig, kryber ned i hulen, og saa henter den atter det 
bedøvede dyr forat anbringe det i hullet, som derpaa tildækkes. 
23 * 
•• VA-' 
. ' 
