361 
fremst tænke paa de saakaldte insektfordøiende planters vidunderlige 
bevægelsesfænomener. 
Paa myrene heromkring er nogle smaa planter, som kaldes sol- 
dug, meget almindelige. De har runde eller aflange blade, fra hvis 
overside en hel del lange, rødagtige traade stritter ud til alle kanter 
(fig. 6). De som staar i midten er ganske korte, udover mod randen 
bliver de stadig længere, og allesammen bærer de i spidsen et for- 
tykket hoved, omgivet af en tyk glinsende vædskedraabe. 
Sætter der sig nu et lidet insekt paa midten af bladet, saaledes 
at det kun berører nogle faa af de midterste korte føletraade, saa 
bliver det hængende fast i den slim, som bedækker disses hoveder og 
Fig. 6. 
kravler forgjæves forat komme løs. Efter nogle minutters forløb be- 
gynder saa de ydre føletraade, som insektet slet ikke har berørt, at 
bøie sig indover mod midten, først de nærmeste, derpaa lidt efter lidt 
de ydre, indtil de allesammen er sterkt indbøiede og har faaet sine 
hoveder stukket sammen over dyret (fig. 7). Sætter insektet sig ikke 
midt paa bladskiven, men ved randen af den, saa sker akkurat det 
samme, kun bøier ikke føletraadene sig sammen mod midten, men 
mod det sted, hvor dyret sidder (fig. 8). Bladet skjønner, hvor dyret 
er og indretter sig efter det, som om det var et fornuftigt væsen. 
Er saa føletraadene indbøiede, saa begynder hovederne at udson- 
dre rigelige mængder vædske, som virker fordøiende paa insektets 
