Hvalfangst ved blodforgiftning. 
Af overlæge G. A. Hansen. 
Da rimeligvis de færreste af »Naturen«s læsere har kjendskab 
til en eiendommelig hvalfangst, der foregaar i nærheden af Bergen, 
skal jeg give en kort fremstilling af den. 
Den hval, som fanges her, er vaagehvalen, balænoptera rostrata , 
der blir 20—24 fod lang. Hver vaar i maanederne april til juni fanges 
der regelmæssig et eller to eksemplarer af denne hval nogle mil 
fra Bergen, hyppigst og regelmæssigst i Skogsvaag paa Sartorøen. 
Der findes ellers i nærheden af Bergen flere steder med navnet 
Kvalvaag, hvad der rimeligvis antyder, at her fra tid til anden fanges 
hval; men vi skal holde os til Skogsvaag, der utvilsomt er den bedste 
hvalvaag heromkring, og som desuden har historisk interesse, idet der 
eksisterer et brev, der godtgjør, at biskopen i Bergen for 500 aar 
siden gjorde hvalfangsten der til bispestolens eiendom. 
Skogsvaag er en liden bugt af en fjord, der ender blindt, saa 
at hvalen, der er kommet ind i fjorden, ingen gjennemgang finder. 
Det antages da, at den følger langs landet for at flnde en udvei, og 
at den under denne sin søgen ogsaa kommer ind i Skogsvaag. Her 
holdes nu stadig vagt om vaaren, og naar hvalen er kommet ind i 
vaagen, gjøres der anskrig: »kval i vaag!« Da blir der liv blandt 
befolkningen; det gjælder nu først om at stænge hvalen inde, saa den 
ikke kommer ud igjen. Vaagen har et meget trangt indløb; dette 
stænges med en not, og saa er hvalen stængt og fangen; thi det 
store dyr, der med den største lethed kunde gaa igjennem noten, 
gjør det aldrig; den er rimeligvis for fintfølende hertil eller for dum. 
Det gjælder dernæst at faa livet af den, og til den ende begynder 
man at skyde paa den med pile. Disse pile har en jernspids 
af 20—25 ctm.s længde, der sidder fast i et træstykke saaledes, at 
naar pilen træfler, saa gaar alene jernet ind i dyret, mens træstykket. 
