2 
der fortil ender stumpt og er meget tykkere end jernspidsen, 
støder mod huden og falder af. Man skulde nu tro, at disse pile- 
spidse, der kun trænger ind i dyrets muskulatur, ikke skulde kunne 
tage livet af dette; thi blødningen, de fremkalder, er høist ubetyde¬ 
lig. Efter 24 til 36 timers forløb begynder imidlertid hvalen at vise, 
at den befinder sig mindre vel, idet den kommer hyppigere og hyp¬ 
pigere op til overfladen for at aande. Naar dette indtræder, begyn¬ 
der man at forsøge paa at sætte harpuner i den. Hele den lille 
vaag sværmer af baade, hver med en harpuner i forstavnen. Den, 
der sætter den første harpun i hvalen, faar et ekstra stykke af denne. 
Naar hvalen har faaet en eller et par harpuner i sig, blir den liv¬ 
ligere i sine bevægelser, og det kan vel hænde, at de baade, som 
da ved sine harpunliner hænger fast i den, faar livlig sky ds; fossen 
staar høit om stavnen, naar hvalen løber rundt vaagen med dem. 
Efter hvert, som den faar flere harpuner i sig, faar den ogsaa flere 
baade at slæbe paa, og det varer ikke mange timer, før den er saa 
uldstændig udmattet, at den, om end ikke ganske død, dog ikke 
kan gjøre mere modstand. Dyret bugseres nu efter harpunlinerne 
tillands; der slaaes et taug om halen foran sporen, og dyret skal 
trækkes paa det tørre; hertil trænges en 50 til 100 mand, og det 
vilde rimeligvis gaa noksaa glat, hvis strilerne var lidt mere discipli- 
nerede, end de er; men ingen enkelt har kommandoen, og saa skriger 
en af dem ud: haloi! de nærmeste skriger med og haler i; kun lige- 
som tilfeldigvis kommer alle til at trække til samme tid, saa hva¬ 
len glider et stykke frem. Naar saa denne gunstige tilfeldighed: at 
alle trækker paa en gang, har indtruffet ofte nok, har man endelig 
hvalen paa det tørre i fjæren, og nu begynder sønderlemningen. 
Ser man da efter, vil man bemerke, at der altid omkring en af 
de pile, der har truffet hvalen, flndes et parti af kjødet, der er lige- 
som raaddent, hvor der er gaaet brand i saaret. Dette kjender 
ogsaa strilerne godt til, og en pil, der har fremkaldt denne virkning, 
kaldes en »dødspil«, fordi man mener, at det er den, der har for¬ 
voldt dyrets død, og fiskerne dypper sine andre pile ned i det 
brandige kjød for at forgifte dem og skaffe dem lignende dræbende 
egenskaber, gjøre dem til dødspile.*) 
*) Mærkeligt nok synes det altid at være hunhvaler, der fanges paa denne 
maade, og de har altid unger i meget forskjellige udviklingsstadier, skjønt fangsten 
regelmæssig finder sted i de samme maaneder; en hval, der fanges i juni maaned, 
