4 
at dræbe sit bytte paa, endnu eiendommeligere, fordi den er saa 
gammel, og fordi de apparater — pile og buer — som den dag i 
dag anvendes til hvalfangsten, er yderst primitive og synes at maatte 
have stor lighed med dem, som vore allertidligste forfædre anvendte. 
Bevist med ganske uomstødelig sikkerhed er det imidlertid 
endnu ikke, at det er den bakterie, som findes i de døde hvaler, 
der dræber dem, om det end er høist sandsynligt, at saa er tilfæl- 
det. Til at levere et ganske uomstødeligt bevis herfor maa man 
først dyrke bakterien paa andre nærsubstanser end hvalen, for at 
man kan faa den ren og fri for andre muligens sammen med den 
forekommende gifte. Dette har vi nu altsaa ogsaa opnaaet. Der- 
næst maa man med den saaledes rendyrkede bakterie forgifte et 
dyr for at se, om den virkelig er dødens aarsag. Dette er forsøgt 
med mus og kaniner af hr. dr. F. G. Gade og af hr. Nielsen, men 
ingen af disse dyr har havt nogen skade af indpodningerne. Dette 
beviser imidlertid intet; thi vi véd, at bakterier, der fremkalder en 
blodforgiftning, septæmi, hos et dyr, ikke gjør det hos et andet; 
kaninseptæmibakterier generer f. eks. ikke mus og omvendt. Der 
er saaledes grund til at forsøge videre eksperimenter: man maatte 
forgifte endel pile med rendyrkede bakterier og saa skyde paa en 
hval kun med disse pile. Jeg er tilbøielig til at tro, at man paa 
den maade vilde gjøre hvalen syg uden at frembringe brand i kjø¬ 
det; thi denne brand i kjødet fremkaldes rimeligvis af de ovenfor 
nævnte mikrokokker, der er smaa runde kugleformige mikrober, ikke 
stavformige som de, der rimeligvis fremkalder septæmien og dermed 
døden. Jeg haaber, at det skal lykkes i den kommende vaar at faa 
anstille dette eksperiment. 
