14 
midle overgangen fra den døde til den levende natur. Allerede flere 
gange har man troet at være naaet ialfald delvis frem til dette maal, 
triumferende har man raabt victoria, men er saa atter bleven afkjølet 
i sin rus af den nøgterne og ubarmhjertigt videreskridende forskning. 
Det var i 1868, at man i dynd fra Atlanterhavets bund troede 
at have fundet et saadant »urslim«, der skulde kunne slaa bro over 
svælget mellem levende og dødt. Dette slim blev nøiere beskrevet 
af den fremragende engelske naturforsker Thomas Huxley og 
givet navnet bathybius (0: det, der lever paa dybet). Dette ur- 
slim fik dog ikke fryde sig ved nogen lang levetid; da man senere 
paa den engelske Challengerekspedition ikke kunde gjenfinde det, 
trods de omhyggeligste undersøgelser i de forskjellige have, blev de 
fleste enige om atter at begrave det, ja dets egentlige fader, Hux¬ 
ley, var endog selv med ved begravelsen; man antog, det maatte 
have været et produkt, frembragt kunstigt ved nedslag af gips, idet 
søvand blandes med alkohol. 
Senere iagttagelser synes dog atter at ville kalde dette urslim 
tillive, idet blandt andre en fransk zoolog de Folin mener at have 
fundet et lignende væsen, som han har kaldt bathybiopsis simplicis- 
simus, og hvis liv og bevægelse etc. han angiver at have iagttaget. 
Dette urslims virkelighed faar imidlertid endnu overlades videnskabs- 
mændene at slaaes om. 
En skuffelse af lignende art var det, da man i de dybeste 
gneislag*) ved Ottavafloden i Kanada mente at have fundet forste- 
ninger efter en af jordens tidligste beboere. I sin første begeistring 
kaldte man dette formentlige urvæsen »livets kanadiske morgen* 
røde« (eozoon canadensis); glæden vårede imidlertid ikke længe, 
idet de fundne foreteelser senere istedetfor forsteninger erklæredes 
for at være tilfeldige dannelser i stenen. Dettes rigtighed maa imid¬ 
lertid endnu henstilles som uafgjort. I alle tilfelde maa saavel denne 
»livets morgenrøde«s som bathybius s skjæbne staa som advarende 
eksempler for fremtidens forskning mod at lade sig lede af de første 
iagttagelser til at gjøre for raske og for lidet begrundede slutninger. 
Om end disse ovenfor omtalte urvæseners tilværelse altsaa 
endnu maa henvises til formodningernes gyngende grund, saa er 
dette ikke tilfeldet med nogle organismer, som visselig ikke staar saa 
*) Disse gneislag regnes almindelig for at tilhøre nogle af vor jordskorpes 
tidligste formationer. 
