i8 
denne maade, kommer ogsaa for dem et tidspunkt, hvor de skal for¬ 
mere slegten; dette sker imidlertid paa en ligesaa primitiv maade 
som alt det øvrige, idet de blot snører sig af paa midten, kjernen 
deler sig først, derpaa protoplasmaet, og istedetfor én amoebe har 
vi nu to, der hver har en kjerne, og som bevæger sig afsted hver 
for sig, fortsætter livet og atter formerer sig aldeles paa samme 
maade som den oprindelige. 
Disse individer dør altsaa almindelig ikke; der er paa en vis 
maade som i sagnet om fugl Fønix en stadig gjenopstaaen fra den 
»gamle aske«, og en virkelig undergang foraarsages almindelig kun 
ved voldsomme ydre paavirkninger. 
Af saadanne amoeber kjender man nu ikke faa forskjellige 
former. Idet vi forbeholder os muligens senere at komme tilbage 
til dem, vil vi imidlertid ikke nu gaa nøiere ind herpaa, saa meget 
mere, som vi paa grund af omstændighederne har været forhindrede 
fra at bringe nogen afbildning af dem i dette hefte. Vi vil endnu 
blot sige saa meget om dem, at de forekommer dels i våndet (paa 
havets bund eller i vore ferskvande), dels ogsaa i mer eller mindre 
fugtig jord. 
Vi kaldte ovenfor disse amoeber »nøgne«, det var af den grund, 
at deres legeme ikke indeholder nogen faste bestanddele i form af 
skeiet, og ei heller er forsynede med noget ydre fast skal. Saa 
er imidlertid ikke tilfældet hos alle encellede dyr. Hos mange vil vi 
se, at protoplasmaet eier evnen til at optage i sig visse anorganiske 
forbindelser i opløsning og saa atter udskille disse i fast tilstand i 
bestemte, ofte yderst komplicerede former, enten som et ydre skal 
eller som et indre skeiet, eller endelig som en forbindelse af begge 
disse. Det første er saaledes tilfældet med en stor klasse encellede 
dyr, de saakaldte foraminiferer, der almindelig har et ydre skal 
bestaaende af kulsur kalk (se fig. i); det sidste er gjerne tilfældet 
med en anden stor klasse, radiolarerne, der almindelig har et 
skeiet eller og en forbindelse af skeiet og skal bestaaende af kisel¬ 
syre (se fig. 2). 
Vi vil først se lidt paa foraminiferer ne. Disse har ved den 
talrighed, hvori de til de forskjelligste tider af vor planets historie 
har optraadt, faaet en ikke ringe betydning ved dannelsen af en¬ 
kelte geologiske lag. Det er ophobningen af disse dyrs døde kalk- 
skaller paa havbunden, vi saaledes væsentlig skylder de kalkklipper, 
