19 
vi almindelig betegner som tilhørende kridtformationen. Det er saa- 
danne dyr England skylder sit navn »Albion«, 1 ) det er dem, der 
har dannet Riigens, Møens og mange andre landes kridtklipper, det 
er endvidere dem, der har dannet den bygningssten, hvoraf flere 
af jordens største byer som Paris og Wien for en væsentlig del 
er byggede; det er fremdeles dem, som den dag idag for en 
væsentlig del ved sine døde skaller danner de dyndmasser, der 
ophober sig f. eks. paa Atlanterhavets bund, og som muligens 
en gang i fremtiden vil gaa over til at danne lignende fastere 
kalklag. Som bevis paa deres talrighed kan det som eksempel 
nævnes, at til en kubikmeter af Pariss almindelige bygningssten 
maa antagelig mindst 20 milliarder saadanne smaa bygmestere have 
leveret sine skaller. 
Foraminiferernes form kan variere i det utænkelige, ligefra enkle 
kugler eller lignende og optil de sirligste og mest komplicerede spi¬ 
raler, korketrækkere o. s. v. Deres skaller kan dels blot have et 
kammer (de enkamrede foraminiferer), dels ogsaa flere kammere 
(de flerkamrede foraminiferer). Skallerne kan dels have blot en 
større aabning, og er forøvrigt ugjennemborede (hos de saakaldte 
imperforata), dels kan de overalt være gjennemborede af mange fine 
huller (perforata). I første tilfælde strækkes protoplasmafødder, 
der dannes paa lignende maade, som allerede er omtalt for amoe- 
berne, ud gjennem den ene aabning, i sidste tilfælde strækkes de 
ud gjennem de mange fine aabninger. Disse fødder eller, som man 
gjerne lcalder dem, skinfødder (pseudopodier) er almindelig lange, 
tynde protoplasmatraade, der kan saavel forlænges, som ganske 
trækkes ind i legemet. 
• De enkamrede foraminiferer er forholdsvis lidet talrige og har 
kun faa former. En af de almindeligste og bedst kjendte er den, 
der er af bildet flg. 1,1. Dennes navn er gromia , dens bøielige, 
chitinagtige skal er ægformet (hvorfor den ogsaa kaldes gromia ovi- 
formis) og er fyldt med et mørkebrunt protoplasma. Dette træn- 
ger ud gjennem den aabning, der flndes i skallets ene ende (den 
ende, der paa tegningen vender nedad) og udbreder sig paa dettes 
yderside, hvorved skallet blir omgivet af et ydre protoplasmalag. 
Fra dette lag udstrækkes nu den mængde traadformede skinfødder, 
2 
fl Af det latinske albus — hvid. 
