21 
god idé om, hvorledes det almindelig tager sig ud. Foraminiferer- 
nes protoplasma er hyppig meget smukt farvet, hos enkelte sterkt 
rødt, hos andre orangegult o. s. v. Mange foraminiferer svømmer 
frit om i våndet ved hjælp af sine skinfødder; de er med andre ord 
pelagiske dyr. Efter at de er døde, eller naar deres skaller er forladte, 
synker disse tilbunds og kan her bidrage til, som tidligere omtalt, 
at danne dyndmasserne og kridtlagene. Dette er saaledes tilfældet 
med den, der er afbildet fig. i, 2, og hvis navn er globigerina; denne 
er en af de almindeligste arter, hvis skaller for en ganske væsentlig 
del bidrager til at danne dyndlagene paa Atlanterhavets bund. 
Andre arter lever paa bunden, dels fæstede til fremmede gjen- 
stande, koraller, svampe og lignende, dels krybende mere frit omkring. 
Foraminifererne er som regel yderst smaa dyr, der kun vanske¬ 
lig kan skjelnes med ubevæbnet øie. Gromia, som her er afbildet, 
hører allerede blandt de større, idet den kan opnaa størrelse af 
et knappenaalshoved. Der gives dog ogsaa blandt dem hele kjæm- 
per, især synes disse i tidligere jordperioder at have været talrige. 
Specielt kan nævnes de gigantiske numuliter, hvis skal kan have 
et gjennemsnit af mer end en tomme, ja op til et par tommer. 
Disse numuliter er det, som har været med ved dannelsen af de 
uhyre kalkmasser, der udgjør en væsentlig del af jordens vældigste 
bjergmasser som Pyrenæerne, Alperne, Libanon, Kaukasus, Altai og 
Himalaya. Af saadan num u lit kalk sten er det, de ægyptiske py¬ 
ramider er byggede, og de i den indeholdte numulitskaller er det, 
som siden Strabos tider er blevne holdte for forsteninger af linser, 
der skulde være faldne fra pyramide-arbeidernes maaltider og bleven 
hængende ved stenen. 
Før vi forlader foraminifererne skal vi med et par ord endnu 
omtale deres formerelse. Om denne ved man endnu forholdsvis 
lidet. Den almindeligste formerelsesmaade er antagelig deling, 
lignende til, hvad der er omtalt hos amoeberne. Delingen sker ved 
at kjernen eller kjernerne, der er nemlig hyppig flere kjerner hos 
hvert dyr, deler sig, hvorpaa ogsaa en deling af protoplasmaet 
følger efter, og dyret falder fra hinanden i flere protoplasmadele, 
som hver faar en kjerne, begynder at omgive sig med skal paa nyt 
og vokse. Formerelse sker ogsaa ved knopskydning, det vil sige, 
at et ungt individ vokser ud fra det gamle, ligesom knoppen paa 
et træ, samt ved sporedannelse. F. N. 
