28 
agtig, viser endel iagttagelser over myrernes alder, som sir JohnLubbock 
har gjort. Han har myrer i fangenskab, som har levet hos ham i mere 
end 7 aar og saagar to hunner, som han fik som fuldt udvoksede, og 
som er mindst 12 aar gamle. Disse viser forresten tegn paa høi alder, 
idet de-er lidt stive i benene og ikke mere saa vimse som før, men er 
ellers ved god magt og lægger endnu udviklingsdygtige eg. 
Marmorkork. Under navnet »kaffrarian marble cork« er der kom¬ 
met i handelen et lystfarvet træ, som er tre gange letteie end alminde- 
lig flaskekork og meget ligner hyldemarv m. h. t. egenskaber. Det er 
veden af et træ, og kan derfor let skaffes i større plader end alminde- 
lig kork, som det til adskillige anvendelser turde komme at afløse, 
om end ikke til korkning af flasker. Marble-corken er slet ikke 
elastisk. En mere end centimetertyk plade af dette træ lader sig der* 
for ved nogle faa slag med en hammer presses sammen til tykkelse 
som et spillekort, men svulmer, naar det vædes, atter op til den oprin- 
delige tykkelse. Det nye træ — hvis oprindelse ikke kjendes — bør 
bl. a. kunne faa anvendelse i medicinen istedetfor laminaria-stængler 
(til udvidelse af forsnævrede kanaler). 
Insektædende moaser. Det vakte ikke liden opsigt ogsaa uden- 
for den videnskabelige verden, da det blev opdaget, at der var planter, 
som fangede insekter og brugte dem til næring. Blandt disse er den 
ogsaa hos os paa myrene almindelige soldug, drosera, den mest be- 
kjendte. Men alle hidtil bekjendte insektædende planter har været blandt 
de høiere organiserede; at der ogsaa blandt de beskedne og fredsom¬ 
melige mosser gives arter med fangstindretninger, har været ubekjendt, 
indtil en engelsk (?) botaniker, Jack, nylig kom efter, at en levermos, 
(physiotium cochleariforme N. v. Es., Phleurozia purpurea Lightf.j og¬ 
saa fanger smaadyr ved hjælp af en eiendommelig konstruktion af bla¬ 
dene. Disses nedre rand er nemlig udvidet til en sæk, som paa over¬ 
gangen til den egentlige bladplade har en dyb fure, i hvis bund der 
findes en kort og smal spræk. Dennes rande forlænger sig ind i sæk- 
kens hulrum i form af to vandrette smaablade, af hvilke det nedre er 
fast og stivt, medens det øvre, som i almindelighed hviler paa det 
nedre, paa grund af sin løsere bygning med lethed kan bevæges op og 
ned. Naar nu et af de smaadyr, som lever paa mosser, er kommet ind 
i furen og kryber omkring paa dens bund, kan det med lethed gjennem 
sprækken komme ind i sækkens hulrum ved at skyde det øverste af 
smaabladene op; men er det først kommet ind, er udgangen sperret, 
da det øvre blad igjen er faldt ned paa det nedre, til hvilket det sva¬ 
rer i størrelse og form. — Hos en anden art af samme slægt, physio- 
tium gigantum, er furen rund, hvilket naturligvis gjør det vanskeligere 
for smaadyrene at finde ud igjen. Ogsaa her er der i bunden et hul, 
som fører ind i sækkens indre. Hos denne art er udgangen sperret 
paa en endnu fuldkomnere maade end hos Ph. cochleariforme , idet 
der nemlig fra hullet fører et rør ind, som udvider sig indover, og hvis 
indre, skraat afskaarne munding delvis er lukket med en nedhængende, 
klapformet bladflig. Hvis det fangne smaadyr under sine forsøg paa at 
komme ud igjen trykker paa klappen, vil denne kile sig mere og mere 
fast, fordi røret forsnevrer sig mod den ydre munding. At disse ind- 
retninger virkelig tjener til at fange smaadyr, fremgaar af, at man i 
