Lundefuglene i det stille hav. 
Af Leonhard Stejneger. 
I et af mine tidligere opsæt i »Naturen« lovede jeg læserne at 
gjøre dem nøiere kjendt med nogle af de besynderlige fugle, som 
forekommer i det nordlige stille hav, og som er nær beslegtede med 
vor norske lundefugl. Da jeg har behandlet det samme emne i 
»The Standard Natural History«, som kun faa, om nogen, af »Na¬ 
turen «s læsere har seet, saa tager jeg ikke i betænkning at byde 
paa følgende, som nærmest er en oversættelse af, hvad jeg deri 
meddelte. 
Gjennem en række temmelig ufuldstændigt kjendte former 
(brachyramphus etc.) ledes vi fra teisterne, af hvilke vi i Norge har 
en velkjendt repræsentant, nemlig den almindelige teiste (cepphus 
grylle), til de besynderligt udsmykkede dverglunder i det nordlige 
stille hav, som blandt andet er let kjendelige paa deres hvide øine, 
og fra dem igjen til de meget større, egentlige lundefugle eller sø- 
papegøier. Blandt de førstnævnte maa omtales den mindste af alle 
alkefugle, som vi kan kalde knoblunden (simorhynchus pusillus), 
en vakker liden søfugl, mindre end en maaltrost, og paa neb- 
ryggen nær panden forsynet med en eiendommelig knob, som fæl- 
des aarlig, naar rugetiden er over. To andre arter af den samme 
slegt (s. pygmaeus og cristatellus) er noget større, men ser høist be¬ 
synderlige ud paa grund af det røde eller orangefarvede neb, de 
mange hvide skjegdusker og den eiendommelige fjærbusk, som rei¬ 
ser sig midt i panden og i en smuk bue falder fremover paa samme 
maade som californiavaktelens pandedusk. Alle disse bebor hoved- 
sagelig de klippefulde kyster paa de aleutiske øer og hækker der i 
huller og rifter i fjeldvæggene og mellem urens stene. Dernæst har 
vi næshornlunden (cerorhinca monocerata), som er den største af 
dverglunderne og neppe nok fortjener dette navn. Den har et høit, 
3 
