34 
aarligt afifaldende »horn« paa toppen af nebbet nær panden. Vi 
maa ogsaa nævne papegøilunden (cyclorhynchus psittaculus) paa grund 
af dens overordentlige neb, om hvilket den bekjendte amerikanske 
ornitholog Cassin i sin tid sagde, »at det synes at have naaet top¬ 
punktet af excentricitet blandt de mange rare næb i denne familie, 
idet den hele affære ser ud som en voksnæse, som er bleven knebet 
og vrid ud af fagon til stor ulempe for undernebbet«, men mest 
dog fordi vi ønsker at advare mod den meget udbredte formodning, 
at det opadbøiede underneb, som har adskillig lighed med lomme- 
knivblad gjort til at løsne champagnekorker, er skabt saaledes for 
at aabne toskallede mollusker. Ingen har seet dem aabne skjæl paa 
det vis, og deres føde bestaar i virkeligheden af fiskerogn og yngel, 
krebsdyr, blækspruter og smaa søsnegler, som de kan svelge hele, 
hvad jeg selv mangfoldige gange har fundet ved at aabne mave- 
sækken paa dem, jeg skjød. 
Nært beslegtede med de foregaaende er en anden liden gruppe 
af alkefugle, som lcun bestaar af to slegter med tre velbegrænsede 
arter, nemlig de egentlige lundefugle, eller, som tyske ornithologer 
stundom kalder dem, maskedykkerne, et navn, som skyldes den 
hvide »ansigtsmaske«, et fremtrædende trælc i disse fugles sommer- 
dragt. Derimod hentyder det ikke til det næsten groteske, høie, 
sterkt sammentrykte, tverfurede og brogetfarvede neb, og endnu 
mindre til den eiendommelighed ved dette, at halvdelen nærmest 
panden undergaar en aarlig fældning, hvad der ikke var kjendt før 
den franske naturforsker L. Bureau gjorde sin interessante opdagelse 
i 1876. Undersøger vi nebbet af en af disse fugle under rugetiden, 
vil vi finde, at det bestaar af to forskjelligt farvede dele, — et ende- 
stykke med flere tverstillede halvmaaneformede indhulinger, og et 
rodstykke af violet, gul eller grøn farve, som er skilt fra endestykket 
ved en dyb fure, og selv igjen ved furer delt i mindre stykker, 
af hvilke vi især vil nævne det nærmest ansigtsfj ærene, hvilket ligner 
en opsvulmet »fald«, forsynet med talrige smaagruber, som toppen 
af et fingerbøl. Alle disse stykker er haarde ligesom endestykket, 
men mundvigen er omgivet af en blød udvekst, som kaldes »roset¬ 
ten«. Af lignende beskaffenhed er de udvekster, som i slegten 
fratercula findes under og over øinene, og som ofte kaldes »horn«. 
Mod enden af rugetiden blir furerne mellem de forskjellige stykker 
dybere, indtil disse sluttelig løsner og falder af, hvorved den under- 
