37 
Det ornithologiske skuespil ved daggry næste morgen var et 
ganske andet, end hvad det havde været den foregaaende dag. 
Hundreder og tusinder af hinda cirrliata fløi frem og tilbage over 
øen; de kom fra alle kanter og forsvandt paa den modsatte side for 
atter og atter at vende tilbage. Et underfuldt syn! De sorte fugle 
med den skarpt afstikkende hvide ansigtsmaske, de lange og flagrende 
gule øredusker bøiet lig hornene paa en væder, og de store grønt- 
og rødtfarvede neb og røde fødder mindede snarere om troperne end 
om de arktiske regioner. Deres flugt syntes ikke at have noget be¬ 
stemt maal uden igjen og igjen at betragte det sted, hvor de havde 
til hensigt at opslaa sin sommerbolig, for de fløi hver for sig sin 
snorrette bane uden at tage notis af de andre. Lig sorte prikker 
hævede de sig fra horisonten og satte kursen for øen; jo nærmere 
de kom, desto større blev de, indtil de passerede over os og for¬ 
svandt igjen som prikker paa den anden side; intet syntes at bringe 
dem ud af deres kurs, naar de først havde begyndt paa den. Dog, 
disse plumpt og klodset udseende fugle besidder ikkedestomindre 
en hurtig flugt, saa at man ved det første bekjendskab gjerne sky der 
bagom dem; men de flyver ikke meget høit, især naar de passerer 
plateauet paa øen. 
De indfødte benytter sig af disse eiendommeligheder, og deres 
maade at fange toporki paa er bygget paa disse fugles tilsyneladende 
uformuenhed til at gjøre en pludselig vending i deres retlinjede flugt. 
Et stykke vidmasket net udspændt over et tøndebaand, omtrent 
i 1 /* meter i gjennemsnit, og fæstet til en 3 til 4 meter lang stang 
bruges til at fange toporki med; dette net stilles pludselig i veien for 
fuglen, som flyver lige paa det og derved falder til jorden og dræbes. 
Da jeg stak hovedet ud af min baidarka, var aleuterne allerede 
hver paa sin post ventende paa fuglestormen, som endnu ikke var 
begyndt. De havde spredt sig temmelig jevnt over øen og taget 
sæde langs kanten af styrtningen. Deres ubevægelige skikkelser, 
indhyllede i den varme »parka« (fugleskindspels) eller den lettere 
»kamleika« (regnfrakke af sæltarmer), syntes tydelig mod den graa 
vestlige himmel, og nu, ved det gryende dagslys skjelner vi ogsaa 
nettet ved deres side, og tillige hvad der synes høist merkeligt, 
at hver enkelt er omringet af en liden flok toporki. Disse strækker 
halsene og peger med nebbene ret op i veiret paa en aldeles ufor¬ 
klarlig maade, men vor mistanke vækkes ved den lange forbliven i 
