38 
en saa unaturlig stilling. Et nøiere eftersyn viser os, at de er kun 
»vetter«, lokkefugle bestaaende af tomme sldnd, som holdes i stilling 
af en pind, der med den ene ende fæstes mellem kjæverne, medens 
den anden stikkes ned i jorden. 
Inden kort tid blev havet og horisonten levende med fugle, og 
snart sværmede himlen over os bogstavelig med deres rød- og 
grøntnebbede, hvidmaskede, gulhornede masser. Sandelig, det var 
»landdag«! Jeg undredes kun over, at de ikke rendte paa hveran¬ 
dre i deres luftige seilads, for de fløi saa tæt som døgnfluer om et 
elektrisk lys, eller som snefnok i en nordveststorm. 
Naar en toporok styrer ligeover en aleut, løfter han pludselig 
sit net; fuglen, som ikke kan vende, flyver lige i det med et klask, 
falder til jorden, og i et nu er den lagt hen til den øvrige hob af 
ulykkelige med overvreden hals. 
Først naar fuldt dagslys har afløst dæmringen, er det forbi med 
denne sport, for da flyver fuglene høiere, saa de ikke mere kan 
fanges. 
Til akkompagnement af den snurrende »samovar« skrev jeg saa 
ned mine notiser og iagttagelser om de friske farver, individuelle 
variationer, fjærfælding o. s. v., omringet af hundreder af eksempla¬ 
rer, udvælgende de bedste for præparation, og udførende farvelagte 
skisser af neb, øine og fødder, før deres farver falmer og tørrer hen. 
Hver steg saa ind i sin baidarka. Jeg selv flk sæde i det 
midterste hul paa en tremandsbaidarka, og snart efter landede vor 
lille flotille i »Gavan«. 
