4i 
lige; man maa studere dyrene i levende tilstand. Og den dyre¬ 
verden, man da nærmest maa have sin opmerksomhéd henvendt 
paa, er havets. Dér findes uden sammenligning det rigeste dyre¬ 
liv og de for videnskaben interessanteste former, ligesom den orga¬ 
niske verden i det hele bærer spor af, at havet er dens oprindelige 
hjem. Her maa derfor livet studeres, hvis man vil gjøre sig haab 
om at komme tilbunds i det. At foretage biologiske studier paa havet 
eller ved havkysten er imidlertid ofte forbundet med store vanske- 
ligheder. Der fordres mange apparater og instrumenter, som er 
tungvindte at transportere, ja hyppig ligefrem umulige for en enkelt 
at tilveiebringe; dernæst fordres en længere tid for at undersøge 
kysten ved skrabning og lignende, før man finder et passende sted, 
hvor der er tilstrækkelig af de dyr eller planter, man ønsker at 
undersøge. Dette var imidlertid altsammen vanskeligheder, som en¬ 
hver naturforsker for et par decennier, ja man kan sige blot et de¬ 
cennium tibage, var saa fortrolig med, at han næsten ikke kunde 
tænke sig det anderledes. Men vor tid gaar fremad med storm- 
skridt. Nu er der snart sagt i hvert land biologiske havstationer, 
hvor naturforskeren finder færdig for sig, hvad han trænger. 
Ved indvielsesfesten for den zoologiske station i Neapel sagde 
den italienske professor Panceri bl. a., at.»ligesaa glad og over¬ 
rasket som James Watt vilde blevet ved at høre et lokomotiv 
komme brusende ud af Mont Cenis’s indre, ligesaa forbauset som 
Volta vilde se paa den telegrafiske korrespondance med Peking, 
ligesaa glade og taknemmelige vilde Linné, Cuvier og C av o li ni 
(den italienske hav-zoologis fader) have hilset den zoologiske station, 
hvis de havde levet endnu.« Dette blev sagt ved den første sta- 
tions indvielse; hvor meget mere kan vi ikke sige det nu, ca. n 
aar senere, da prof. Dohrns stolte ord, at verden skulde omspæn- 
des med et net af zoologiske stationer, allerede næsten er ifærd med 
at gaa i opfyldelse. 
Den mand, som her uden sammenligning har den største for¬ 
tjeneste, den, der har gaaet foran og grebet denne tanke med al 
den begeistring, som er en stor sag værdig, det er netop prof. 
dr. Anton Dohrn fra Stettin. Han har med rastløs djervhed 
bragt denne tanke frem til dens første og høieste fuldendelse og har 
grundlagt et forskningens verksted, hvis navn til fjerne tider skal 
