59 
piben komme til at afhænge af mange omstændigheder ved selve ob¬ 
servatoriet, særlig af pibens konstruktion. Af undersøgelserne ved Ben 
Nevis-observatoriet synes det at fremgaa, at formindskelsen kan blive 
saa betydelig, at man, eftersom fordringerne til observationernes nøiagtig- 
hed øges, ikke i længden vil kunne sætte den ud af betragtning ved 
finere undersøgelser; dette dog først ved en vindhastighed af 13—14 m. 
pr. sek., hvilket modsvarer en vindstyrke af 3—4 (skala o—6), frisk til 
stærk vind. Formindskelsen øges med vindens hastighed. 
For nøiagtig at bestemme denne virkning paa et inde ophængt 
kviksølvsbarometer kan man, ifølge Hagemann, paa husets tag anbringe 
2 rør ved siden af hinanden, det ene med aabningen vendt mod vinden 
og det andet vertikalt, saaledes at vinden stryger hen over det. Røre¬ 
nes anden ende sættes inde i observationsværelset i forbindelse med 
hver sit Aneroidbarometer, af hvilke da det ene vil angive lufttrykket 
formindsket ved vindens sugende virkning, under lige omstændigheder 
med kviksølvbarometret, det andet den ydre lufts tryk. Forskjellen mel- 
lem aflæsningerne paa disse 2 aneroider (rettet for sine instrumentfeil) 
vil da angive den rettelse, man har at anbringe ved kviksølvbarometret 
for at befri det for virkningen af at være ophængt inde i huset. 
K. H. 
Den store hjernes funktion hos benfiskene. Man har tilskrevet 
»den store hjerne« hos alle hvirveldyr en meget væsentlig funktion ved 
udførelsen af alle af viljen afhængige bevægelser og saaledes ogsaa ved 
den frivillige optagen af føde. 
Skjærer man hos et hvirveldyr, f. eks. hos en frosk, den store 
hjerne bort, saa ophører enhver vilkaarlig bevægelse; dyret sidder time- 
og dagevis paa en og samme flek og har tabt evnen til paa egen haand 
at optage den føde, der bydes det, selv om den staar foran det eller i 
form af summende fluer sværrner frem og tilbage for dets øine. Denne 
frosk vil dø af sult, hvis man ikke putter føden ind i munden paa 
den, thi at svælge har den ikke glemt. 
Ganske det samme antog man ogsaa om fiskene; efter den store 
hjernes borttagelse skulde heller ikke de frivillig kunne optage næring, 
mén skulde paa grund af vandets adkomst til hjernen svømme uroligt 
og maskinmæssigt omkring i våndet. 
Betragtede man imidlertid den methode, ved hvis hjælp dette resul¬ 
tat for fiskenes vedkommende var naaet, saa maatte man nære store 
tvil om, hvorvidt det var stemmende med de faktiske forholde, thi den 
sin store hjerne berøvede fisk blev med aaben hjerneskal igjen sat ud 
våndet, som nu uhindret kunde beskylle og dybt beskadige den blot- 
tede hjerne. I virkeligheden levede fiske, som var bleven behandlede 
paa den maade, neppe en dag, og ved undersøgelse fandt man, at 
hjernen var fuldstændig blød. 
Vilde man have virkelig tilforladelige resultater, maatte methoden 
forandres derhen, at en fuldstændig lukning af hjerneskallen gjenoprette- 
des efter den store hjernes borttagelse, saa at hjernen ikke berøres af 
det omgivende vand. 
Fiske af arten squalms cephalus (norsk: orbug), som var opererede 
paa denne maade, holdtes ilive i flere maaneder og viste meget inter¬ 
essante resultater, som afveg fuldstændig fra de ovenfor nævnte. 
