6o 
Fiskene beholdt sin vilkaarlige bevægelse, og man saa dem snart i 
bevægelse, snart staaende stille i en eller anden høide i våndet, akkurat 
som normale fiske; intet spor af tvungen maskinmæssig omkringsvømmen. 
Kastede man en regnorm til den opererede fisk, saa skjød den lige hen 
til den og fangede den endnu i faldet eller greb den, naar den havde 
naaet bunden, for straks at sluge den. Det var forsøg, som man inden 
den givne grænse ofte kunde gjentage. Kastede man en baandtrevl af 
samme dimension som regnormen hen til fisken, saa skjød den ligeledes 
hen til den, men dreiede hyppig om før den havde naaet den eller 
greb den med munden for øieblikkelig at lade den falde og svømme 
derfra. 
Ved dette forhold adskiller den sin store hjerne berøvede fisk sig 
fra alle høierestaaende hvirveldyr. Disse iagttagelser fandt meget snart 
fuld bekræftelse for karpers vedkommende af hr. Vulpian i Paris, saa 
at man nu kan slutte: Hos benfiskene er den vilkaarlige bevæ¬ 
gelse og den frivillige optagen af næring uafhængig af den 
store hjerne, og staar under de bag den store hjerne lig¬ 
gende afsnits kommando. 
Ved de beskrevne fiske, der, som bemerket, levede i flere maane- 
der og kun gik tilgrunde ved elementære ulykkestilfælde, lod sig anstille 
endnu flere interessante iagttagelser. Først vægrede nemlig fisken sig, 
efter ca. 6 ugers forløb, for at modtage regnormen. Da den ellers 
gjorde indtryk af at være fuldstændig frisk, forsøgtes med anden føde, 
og i virkeligheden hentede den med største elegance almindelige kaker¬ 
lakker (blatta orientalis) eller brødstykket ned fra overfladen. Det sy¬ 
nes, som om den havde forspist sig paa regnorme, og trangen til for¬ 
andret næring tyder vel paa smagsfølelse. Denne nye kjendsgjerning 
anvendtes til videre iagttagelser, hvorved det skulde undersøges, om saa- 
danne fiske var modtagelige for farveindtryk. I dette øiemed kastedes 
forskjelligtfarvede oblater, blandt hvilke man først indskrænkede sig 
til adskillelsen mellem hvidt og rødt, paa vandfladen. Blev fire hvide 
og en rød oblat lagt paa våndet, saa hentede fisken først den røde 
oblat og senere de hvide. Andre farver gav intet sikkert resultat. Det 
fremgaar altsaa heraf, at fisken blev sterkere paavirket af den rødfar- 
vede oblat end af de hvide, hvoraf kan sluttes, at den røde farve gjør 
et særegent, resp. sterkere indtryk paa den end den hvide. Endelig 
rakte man fisken en regnorm med pincetten under den forudsætning, at 
den vilde tage den direkte fra haanden. Fisken kom vel svømmende til, 
betragtede regnormen opmerksomt, men tog den ikke. Tog man deri- 
mod den samme regnorm i en middels lang traad og kastede den i 
basinet — straks greb fisken den med begjærlighed. 
Naar nu den sin store hjerne berøvede fisk bevæger sig vilkaarlig, 
frivillig tager næring til sig, er i besiddelse af dømmekraft og smag og 
kan adskille farver, saa spørger man vel med rette, hvad der blir tilbage 
for den store hjerne at udrette. Svaret maa blive: intet. Denne negation 
føres imidlertid videre til det spørgsmaal: Hvorledes har det under disse 
omstændigheder overhovedet kunnet komme til udvikling af en stor 
hjerner Dette vanskelige og overordentlig vigtige spørgsmaal maa blive 
gjenstand for videre undersøgelser. (Efter J. Steiner i Humholdt). 
