68 
vender indad, omgivne af pigment, medens de ydre ender har 
lange udløbere; endvidere er organet i sin bagre del forenet med en 
nervelignende stamme, hvis fibre staar i forbindelse med udløberne 
fra de indre ender af cylindercellerne, og som forbinder det hele 
organ med epifysen. Efter dénne bygning er organet forstaaligt, 
der kan ingen tvil være om, at dette organ er et øie; det stykke, 
som forbinder det med epifysen, er en syns nerve, og pandehullet 
er en øie hu le. 
Ved nærmere betragtning af dette øies anatomi kom imidlertid 
flere merkelige ting for dagen; øiet stemmer nemlig i sin bygning 
ikke overens med de to parrede øines almindelige bygning hos 
li virveldyret. 
Som ovenfor beskrevet staar de hoie celler i pandeøiets vægge 
eller, som vi rettere kan udtrykke os, stavene i pandeøiets net- 
hinde, med deres ydre ender i forbindelse med synsnerven, idet 
denne udbreder sig paa øievæggens ydre flade. I de parrede øine 
er som bekjendt forholdet netop omvendt, synsnerven træder helt 
igjennem den bagre øievæg og udbreder sig paa dennes indre flade, 
samtidig med at stavene med sine indre ender staar i forbindelse 
med nerven. Denne uoverensstemmelse er vistnok mere tilsyne- 
ladende end virkelig, hvilket vil være enhver klart, der kjender øine- 
nes udvikling; den er imidlertid stor nok til, at vi maa opfatte pande- 
øiet som staaende paa et andet udviklingstrin end de andre øine. Nu er 
spørgsmaalet: finder vi i dyreriget øine med en tilsvarende bygning? 
Og her er et forhold af største interesse. Gaar vi nemlig til de 
hvirvelløse dyr, f. eks. blæksprutter, snegle, orme m. fl., da finder 
vi øine med netop lignende bygning. Vistnok har øielinsen en noget 
forskjellig bygning og oprindelse, hvilket dog neppe kan tillægges 
nogen væsentlig betydning. Men overensstemmelsen i nethindens 
bygning og synsnervens udbredelsesmaade er slaaende. Pandeøiet 
hos hvirveldyrene kan siges at tilhøre den type af øine, der ellers 
er karakteristisk for hvirvelløse dyr. 
Den ovenfor givne beskrivelse af pandeøiet og dets forbindelse 
med hjernen refererer sig til forholdet hos den øgleart, hvor det, saavidt 
det endnu kj endes, er mest udviklet, det er hos et firben, som heder 
hatteria punctata. Det er ikke mange arter, der, saavidt vides, har 
det saa vel udviklet. Hos enkelte er øiet vistnok vel udviklet, men 
forbindelsen med epifysen afbrudt; hos andre er denne forbindelse 
