;o 
at saaledes organet, istedetfor at befinde sig i degeneration, be- 
linder sig i udvikling? Det er vistnok vanskeligt med vort nuvæ¬ 
rende ringe kjendskab til dette organ at sige noget bestemt om, 
hvorledes forholdet egentlig er; saa meget kan dog allerede siges, at 
i ud vikling kan pandeøiet af mange grunde umulig befinde sig, en 
saadan antagelse vilde stride altfor meget med de for organers op- 
staaen almindelig kjendte love. Pandeøiet tilhører fortiden, er et 
minde om tidligere tiders tilstande. 
Krybdyrene har længst holdt paa denne overlevering, de har i 
saa henseende været de mest konservative, medens andre, saaledes 
som fuglene, men især pattedyrene og mennesket, allerede fra 
langsommelige tider tilbage har bortkastet den. Hos mennesket 
finder vi vistnok endnu forestillingen om et saadant øie, idet vi i 
enkelte sagn (de græske myther om cykloper og arimasper, vore 
folkeeventyr med deres pandeøiede trold o. s. v.) finder beskrivelse 
af væsener, der gik om med et øie midt i panden. Skjønt det er 
vanskelig at fatte, hvorledes slige ideer kan opstaa af sig selv, 
vilde det dog være noget dristig at paastaa, at de skulde staa i for¬ 
bindelse med de ovenfor beskrevne forhold. Hvordan dette end 
forholder sig, saa er der imidlertid, som vi har seet, i hvirveldyrets 
hjerne nedlagt en saa utvetydig beretning om pandeøiede væseners 
tilværelse, at det ikke staar til at negte, at de har eksisteret, og saa¬ 
ledes har da overtroen, som saa ofte, vist sig ikke at være saa dum 
endda. 
Spørger man, paa hvilket tidspunkt i vor klodes historie pande¬ 
øiet egentlig maa antages at have spillet en mere betydningsfuld 
rolle, saa kan vi ogsaa herpaa erholde et, som jeg mener, nogen- 
lunde tilfredsstillende svar. Det er det ovenfor omtalte pandehul i 
øglernes hjerneskal, der her kan vise os veien. Det er klart, at saa- 
sandt dette hul er en øiehule, saa maa vi ogsaa vente med et vel 
udviklet øie at finde et vel ud viklet pandehul. Undersøger vi, med 
vor opmerksomhed henvendt herpaa, de levninger, vi har efter »for- 
verdenens« h virvel dyr, da vil vi virkelig ogsaa hos en klasse af dem 
finde et særdeles vel udviklet pandehul. Det er især hos de øgle- 
lignende dyr (svaneøglen, fiskeøglen o. s. v.), som optraadte i den 
første tertiære tid og endnu forud for den, og som nærmest maa 
antages at være nær beslegtede med forfedrene dels til nulevende 
krybdyr, dels til nulevende fugle. For f. har selv havt anledning til 
