Planter som kvælstofsamlere. 
Af dr. J. Brunchorst. 
For at planter skal kunne leve og trives, maa de som bekjendt 
i jordbunden finde tilstrækkelige mængder af visse bestanddele, som 
de behøver til sin ernæring. Det er de stoffe, som findes i enhver 
plantes aske, og desuden kvælstoffet, der jo i store mængder 
findes gasformigt i luften, og som salpetersyre-, ammoniak- og andre 
forbindelser i jordbunden. Væsentlig disse salpetersyre- og ammo- 
niakforbindelser er det, som tjener planterne til næring, efter hvad 
man — ifølge de derover anstillede forsøg — har maattet antage. 
Vedkommende forsøg viser nemlig, at planter ikke kan leve uden at 
kunne optage kvælstofforbindelser gjennem .rødderne; at de ikke kan 
ernære sig af det kvælstof, der indeholdes i saa store mængder i 
luften. 
Tvertimod denne lære paastod nu en hel del landmænd, at 
ialfald visse planter kunde ernære sig af luftens kvælstof, som de er¬ 
nærer sig af dens kulsyre; at endel planter ikke behøvede at tage 
kvælstof fra jorden for at kunne leve, men kunde tage det fra luften. 
Dette skulde især være tilfældet med belgplanterne (lupiner, erter, 
kløver etc.), som derfor betegnedes som »kvælstofsamlere«, og hvis 
dyrkning vekselvis med andre vekster skulde hidføre en ny æra for 
landbruget. 
Imidlertid var de erfaringer, hvorpaa man støttede sin antagelse 
om disse planters afvigende ernæringsforholde, ikke skikkede til at 
staa for en videnskabelig kritik, og før man kunde bygge et helt nyt 
»system« i landbruget paa dyrkningen af de nævnte planter, maatte 
deres egenskaber som »kvælstofsamlere« videnskabelig fastslaaes. 
Det var nemlig et nyt »system«, som skulde bygges paa de 
nævnte planters dyrkning. Den lære, som efter Liebigs fremtræden 
er kommen til at danne grundlaget for alt rationelt landbrug, kan for- 
