73 
muleres saaledes: alle de fra jorden optagne stoffe, som de 
dyrkede planter indeholder, maa man atter give tilbage til jorden, 
hvis dens frugtbarhed skal bevares. Af aske og kvælstof maa man 
føre tilbage paa ågeren eller engen ligemeget, som der indeholdes i 
de høstede produkter. Vi maa betale jorden med disse stoffe for 
de planter, den frembringer os, saa erholder vi for intet de øvrige 
for os vigtigefe bestanddele af planterne (alt, som er dannet af 
luftens kulsyre). 
Denne tilbagegiven til jorden sker gjennem gjødslingen. For 
kvælstoffets vedkommende, det stof, som her interesserer os, og som 
ogsaa i mange henseender kommer mest i betragtning for jordens 
frugtbarhed, er denne læres konsekvens, at hver hektar dyrket land 
aarlig maa modtage omtrent 48 kilo kvælstof i gjødselen. Gjennem- 
snitlig indeholder nemlig høsten paa en hektar, efter hvad man reg¬ 
ner, 51 kilo kvælstof, men af disse 51 kilo faar jorden uden vor 
medvirkning nogle faa kilo tilbage fra luften, saa 48 kilo kvælstof 
blir den omtrentlige mængde, der gjennemsnitlig hvert aar berøves 
hver hektar dyrket jord. Og plantefysiologiens lære var altsaa, at 
hvis man ikke hvert aar tilførte jorden denne kvælstofmængde, saa 
vilde den lidt efter lidt for armes, saa den efter kortere eller længere 
tids forløb blev udygtig til at underholde plantevekst og kom til at 
ligge øde, eller ialfald til kun at frembringe saa sparsom grøde, at 
dens dyrkning ikke vilde lønne sig. 
Tvertimod dette paastaar nu mange landmænd — og det selv 
saadanne, der kjender til, hvad plantefysiologien lærer — at visse 
planter beriger jorden paa kvælstof, at dyrkning af visse planter 
saa langt fra at forarme jorden med hensyn til kvælstof, tvertimod 
beriger den eller virker som gjødsling med dette vigtige næringsmiddel. 
Deraf vilde altsaa følge, at man kunde bevare jordbundens frugtbar¬ 
hed, forsaavidt den afhænger af kvælstofindholdet, ved afvekslende 
at dyrke saadanne planter, der tilfører den kvælstof, og saadanne, 
der berøver den dette stof. Heraf vilde atter følge, at man kunde 
spare alle udgifter til gjødsling med kvælstof holdige stoffe, en af de 
vigtigste udgifter ved rationelt jordbrug, uden at forarme jorden; 
og at man derfor kunde fremskaffe jordbrugets produkter til en 
meget billigere pris end hidtil, hvad der jo vilde være aif den aller- 
største nationaløkonomiske betydning. Det er derfor ikke alene fra et 
rent plantefysiologisk, men end mere fra et nationaløkonomisk stand- 
