94 
De større — ofte meget store — ottearmede blæksprutter, som kun 
findes paa dybt vand, fanges af mandfolkene, som bruger konkylier, af 
samme slags som de, der bruges som penge (kaurier, cypræea moneta), 
til agn. Blæksprutterne er temmelig kræsne med hensyn til agnets ud- 
seende og gaar blandt andet ikke paa storflekkede og stygge kaurier. 
De bedste til agn er de, som har rødlige flekker paa en rødbrun grund, 
og fiskerne præparerer derfor de mindre gode skaller ved at røge dem 
over en ild af sukkerrørafiald, hvorved de faar den rigtige farve. Ude 
paa fiskepladsen tygger fiskeren først det sterkt fedtholdige kjød af en 
slags frugt og spytter det tyggede ud paa våndet, som derved blir roligt 
og gjennemsigtigt; derpaa kaster han snøret med angel og konkylie paa 
ud og bevæger det frem og tilbage over det sted, hvor han formoder, 
at blæksprutten holder hus i bunden. Straks blæksprutten ser kaurien, 
strækker den en arm ud og griber skallet. Og hvis dette er af det 
slags, som den liker, kommer den ene arm efter den anden frem, indtil 
hele dyret er krøbet ud af hullet og har hængt sig fast paa kaurien, 
som den slynger sig tæt ind til og omslutter fast. Derpaa drager fiske¬ 
ren hurtig snøret ind, hvad der ikke foruroliger dyret i mindste maade. 
Naar dyret kommer op mod overfladen, faar fiskeren med et ryk hove¬ 
det op paa kanten af kanoen og dræber det med et slag af en klubbe 
midt imellem øinene. Dette maa gjøres meget raskt, før dyret faar tid 
til at besinde sig og slippe det tag, den har om kaurien og linen. 
Faar den nemlig tid til det, blir den en farlig modstander, og fiskeren 
resikerer at blive omsluttet af dyrets sterke arme og klemt tildøde. 
Nature. 
Komet. Blandt de kometer, der optraadte ifjor — de fleste ko¬ 
meter er som bekjendt usynlige for det blotte øie og derfor blot kjendte 
af astronomerne; den her omhandlede var en tid ogsaa synlig uden 
kikkert — udmerkede én, der efter sine opdagere har faaet navnet 
Barnard-Hartwigs komet, sig ved at have to haler, som dannede en 
vinkel paa ca. 30 0 mod hinanden, og af hvilke den ene var omtrent 
dobbelt saa lang som den anden. 
Edderkoppen i astronomien. Som bekjendt bruger astronomerne 
som merke i sine kikkerter »traadkors«, d. v. s. to hinanden krydsende 
traade, paa hvis krydsningspunkt man indstiller de himmellegemer, hvis 
plads man vil bestemme eller som paa anden maade skal iagttages. 
Disse traade maa selvfølgelig være meget fine, da de jo sees i sterk 
forstørrelse gjennem kikkertens okularlinser. 
Oftest bruges spindelvævstraade, men de er nu ikke altid lige tynde 
og fine. Efter hvad der meddeles i »Die Natur« har man paa observa¬ 
toriet i Melbourne fundet en edderkoppeart, som laver yderst fine, tynde 
traade, og den holdes da i fangenskab og passes godt paa for at racen 
ikke skal opblandes med mindre »ædle« sorter og derved fordærves. 
Snyltedyr paa en hvaltand. Det vil være de fleste af »ISatu- 
ren«s læsere bekjendt, at nebhvalen (hyperoodon diodon) kun har to 
spidse tænder i den forreste ende af underkjæven, en paa hver side. 
Paa en nebhval, kaptein Jakob Falck fangede ifjor sommer, var den 
ene af disse tænder bevokset med vel udviklede langhalse, der ra- 
gede udover munden paa nebhvalen. Denne og nærbeslegtede arter 
