95 
snylter meget ofte paa hvalens hud, men mig bekjendt er det første 
gang, de er fundne paa tænderne af en hval. Størst interesse har imid¬ 
lertid dette tilfælde som bevis paa, at ogsaa disse to tænder hos neb- 
hvalen er rudimentære og ilden nytte for dyret; kunde hvalen nemlig 
bruge dem, er det lidet troligt, at langhalsene havde udviklet sig eller 
ialfald naaet en saadan størrelse, som her var tilfældet; det største 
eksemplar maalte nemlig 46 mm. Ialt sad der 5 langhalse paa tanden, 
der nu opbevares i Bergens museum. I G 
Sæl ens næring. Foruden af fisk lever sælen ogsaa for en stor 
del af lavere dyr; saaledes skal ifølge de nyeste undersøgelser grønlands- 
sælen (phoca groenlandica) næsten udelukkende leve af smaa krebs, især 
af slegten gammerus (tangloppe); endvidere bestaar storkobbens (ph. 
barbata) næring, især om vinteren, for det meste af krebs, mollusker, 
korstrold og andre lavere sødyr. 
Ved den frisiske kyst blev ca. 500 sæl aabnet af sælhundjægeren 
Altmanns; i maven paa disse dyr fandt han rødspætter og tunger, 
men desuden en stor mængde krabber og andre krebsdyr. Grunden 
til, at sælerne har en for kjødædende dyr merkelig lang tarmkanal, maa 
antagelig søges her, da denne næring er tungt fordøielig. Disse under¬ 
søgelser viser imidlertid, at den skade sælen gjør paa fiskebestanden, er 
meget overdreven; forslag om at sætte skudpræmie paa sælen, saaledes 
som man har gjort i Tyskland, vil derfor kun føre til, at sælen udryd- 
des, uden at fiskebestanden derved synderlig formeres. 
Die Natur. 
Brevveksling. 
1) Smaating fra fuglenes liv. Fra en fugleven paa Os ved Bergen har 
red. modtaget følgende notiser, som turde interessere mange af læserne: 
»I Brehms «Fuglenes Liv« erindrer jeg ikke at have seet noget om, hvorle¬ 
des fuglene bærer sig ad med at spise havre og nødder. Det har jeg erfaret her 
og finder det en omtale værd. 
Graaspurvene tager den ting lettest — at spise havre — de maler skallet 
bort fra kjernen i nebbet, og kan saaledes fortære en hel del i kort tid. Kjød- 
meisen flyver med et havrekorn hen paa en gren, hvor den pikker stykke for stykke 
af kjernen ud, medens den holder kornet mellem klørene; naar den har spist lidt 
havre, tager den sig lidt talg og flesk atpaa. Hakkespætten spilder megen tid og 
kraft bort for hvert korn; først pikker den en sprække til at fæste havren i, og 
saa hugger den kjernen ud under en saadan larm, at man skulde tro, at den ar- 
beidede paa et langt haardere materiale. Ogsaa den forsyner sig med talg og flesk 
til havren, naar den kan. 
Det er merkeligt, at bare graaspurvene spiser havren paa en hurtig og letvindt 
maade. Hakkespætten har langt sterkere neb end graaspurvene, den har daglig 
anledning at se disse behandle havren saa klogt, at de kan spise fem gange saa 
meget som den t samme tid; men den falder ikke paa at anvende deres lettere 
metode. — 
Træpikkeren, som er meget større end hakkespætten, og som ligner denne i 
den maade, hvorpaa den farer omkring i træerne efter larver, nedover med hovedet 
foran, eller siddende paa stammen støttet paa den korte stive hale, har en kunstig 
maade at spise nødder paa. Jeg blev en dag opmærksom paa en lyd oppe i lien, 
som om en tømmermand arbeidede der med beitel og hammer; ved at snige mig 
frem fik jeg se en træpikker ifærd med at gjøre en spalte i en træstamme, over 1 
