Naturbrev. 
Cernay la ville den 26de marts 1887. 
Naar man er hjemme i Norge, tænker man sig helst kontinentet 
bedækket med byer, larmende af jernbaner og maskiner., saa fuldt af 
kultur og mennesker, at der ingen plads er for markens og skovens 
fredelige dyr. Det er derfor næsten med overraskelse man ser den 
første hare hoppe henover marken, naar man første gang farer syd¬ 
over fra Hamburg. 
Men efterhaanden lærer man, at der igrunden er meget at se 
af dyreliv; men man maa passe godt paa og se langt; thi de fleste 
dyr er skyere end hjemme — især smaafuglene; her skydes og fan¬ 
ges vist mange af dem. 
Den, som her i Frankrig færdes ude i skov og mark, lægger 
først mærke til den vilde kanin. Der maa være en mængde af dem, 
thi omtrent overalt i skovkanten og i bakkerne ser man deres huler. 
Men hvis man en gang faar iagttage dem, mens de graver, kan man 
nok tænke sig, at de ved fortsat flid kan faa istand adskillige huller 
og huler i tidens løb. Med forbenene graver de fortere end en 
rottehund, og dernæst roder de nedi med den sterke snude, og saa 
graver de igjen, saa det fyger. 
Naar solen en enkelt gang har skinnet i vinter, kommer de frem 
i bakken foran sine huler, sidder stille og glor eller løber rundt efter 
hverandre. Først sidder en — sandsynligvis en hun, saa kommer 
en — formodentlig en han; saa flytter hunnen sig et stykke, saa 
humper hannen efter; — saa hunnen et stykke, — saa hannen efter 
— rundt omkring en stor sten, saa længe du gider se paa det. Og 
naar de hopper afsted og knikker de lange bagben indunder sig, 
klapper den lille halestump til som et laag paa en daase; og hvis 
de pludselig skræmmes, skvætter de med hurtige knik og ørene til- 
veirs hver til sit hul, og det lille laag klapper til i takt, idet de for- 
svinder hver eneste en. 
7 
