øerne, Barbados, Sicilien og andre steder, — paa Nikobarøerne kan 
fjeldene naa en høide af optil 2000 fod over havet. 
I jordens nuværende have findes radiolarierne nær sagt overalt 
ligefra polerne til æquator; talrigst optræder de dog i de varmere 
have. Deres skaller udgjør paa de allerfleste steder af havbunden en 
ikke uvæsentlig bestanddel af dyndet, og paa enkelte steder (f. eks. i 
de store havdyb sydøst for Filippinerne, tildels ogsaa øst for Japan) 
har man fun det, at de er næsten alene om at danne dyndet; saale- 
des vil der altsaa være al udsigt til, at ogsaa disse dyndlag engang 
langt hen i fremtiden vil gaa over til at danne lignende flintdannel- 
ser, som vi nu tinder fra fortiden. 
Radiolarierne er væsentlig, hvad vi kalder pelagiske dyr, det vil 
sige: de lever almindelig ikke paa bunden, men fritsvømmende i 
våndet. De forekommer i overfladen, men synes ogsaa at leve lige 
ned paa de største dyb. Omendskjønt nær beslegtede med forami- 
nifererne, maa de dog siges at staa ikke lidet over disse, idet de 
har en adskillig mere indviklet bygning og levevis. Deres legeme 
maa vistnok som regel ansees som bestaaende af én celle, der kan 
have en eller tiere kjerner, men i denne celle optræder dog hyppig 
en større arbeidsdeling, end vi kjender fra foraminifererne. Cellens 
indhold udgjøres selvfølgelig for den væsentlige del af protoplasma, 
men dette er almindelig adskilt i flere lag, idet en indre, ofte sterkt 
farvet del, hvori kjernen eller kjernerne er beliggende, omsluttes af 
en membran og danner, hvad man kalder en centralkapsel (flg. 1, 
den med b betegnede del). Udenom denne ligger et lag al¬ 
mindelig gjennemsigtigt protoplasma, fra hvilket skinfødderne eller 
pseudopodierne (c, c), der tjener som bevægelsesorganer og er magen til 
dem, vi har beskrevet hos foraminifererne, for størstedelen udgaar. 
Dette var i korte træk bygningen af en radiolaries levende 
masse: en centralkapsel med deri liggende kjerner og et ydre pro- 
toplasmalag med pseudopodier. Foruden dette besidder imidlertid, 
som allerede omtalt, de fleste radiolarier et skeiet (fig. 1, de med 
a, a betegnede naale), der som regel bestaar af kisel, men som og¬ 
saa hos en del bestaar af et organisk stof, som man har kaldt 
acanthin, og som i modsætning til kiselen efter dyrets død snart 
gaar tilgrunde; dette er saaledes tilfældet med den fig. I afbildede 
form. Saadanne arter kan altsaa ikke komme til at spille nogen 
geologisk rolle, idet deres skeletter snart forsvinder og ikke som de 
resistente kiselskeletter kommer til at danne geologiske levninger. 
