I2 7 
Naar de senere har skiltes ad, og naar de viser tilbøielighed til at 
fjerne sig mere og mere fra hinanden i sin konstruktion, saa har det 
alene sin aarsag i den forskjellige anvendelse, man gjør af dem. Prak¬ 
tiske hensyn har lidt efter lidt ført til forskjellige indretninger, som for 
begge instrumenters vedkommende er bestemte til at gjøre dem bedre 
skikkede til det bestemte arbeide, som skulde udføres med dem; men 
disse tiltagende forskjelligheder maa ikke bringe os til at glemme begges 
oprindelige lighed. 
Neppe var man i besiddelse af disse nye hjælpemidler, før en over- 
vældende høst af opdagelser indsamledes paa de nye felter, som for 
første gang aabnede sig for mennesket. Det nye, man iagttog af stort 
og af smaat, var en rig kilde til overraskelse og beundring. Hvem 
havde f. eks. anet den stjernevrimmel, som vældede frem i kikkerten, 
eller de utallige smaadyr med deres bizarre og vekslende former, der 
dannede en hel ny verden under mikroskopet. 
Kikkerten viste os ujevnhederne paa maaneoverfladen med dens 
vekslende dale og fjelde, dens umaadelige ringbjerge, dens vulkaner med 
mørkfarvede lavastrømme, dens store sletter opfyldte af fjeldstykker og 
som man i begyndelsen tog for have. Den viste os ved siden af de 
store planeter, deres omvandrende drabanter, et billede i det smaa af 
solsystemet, Saturns ring, Jupiters ækvatoriale belter, Mars’s flækker, 
der ved sine forandringer lærte os denne planets omdreining at kjende, 
Venus’s og Mercurs faser. I kikkerten viste der sig paa soloverfladen, 
som man havde holdt for uforanderlig og ubevægelig, de merkeligste 
fænomener: bevægelige, vandrende pletter, som er underkastede forun¬ 
derlige forvandlinger, saalænge de bestaar, protuberantser og porer paa 
den sydende overflade. Og endelig fremstod for os i verdensrummets 
fjerneste egne dobbeltstjerner, glimrende stjernehobe og stjernetaager. 
Og hvilken rig høst af undere var ikke samtidig med denne forbe¬ 
holdt de første forskere, som trængte ned i de mindste væseners rige. 
Liv vrimlede frem for deres øine i en udstrækning, som ikke nogen 
hidtil havde anet. Vædskerne var fulde af smaavæsener. De fandtes 
i ediken, i øllet, i flodernes grumsede vand, i den smeltede sne og i 
duggen paa vinduerne. Da Leeuwenhoek i slimet paa sine tænder op- 
dagede den første bakterie, som noget menneskeligt øie har skuet, ud- 
raabte han: »Der er flere smaadyr i et menneskes mund, end der er 
indbyggere i hele generalstaternes omraade.« 
De første iagttagere blev slagne af forbauselse over infusoriernes 
forskjelligartethed, de merkelige hjuldyr med deres flimmerhaar, der, 
naar de er i bevægelse, ser ud som et rullende hjul, og over opdagelsen 
