saakaldt øieflek, men andre (fig. I) har øielinse, underliggende pig¬ 
ment og muligens ogsaa en slags synsnerve eller rettere »hjerne«, 
og hvad kan man saa mer forlange? Man synes hermed at 
have naaet høidepunktet af, hvad der kan gjøres ud af en eneste 
celle. Et undertiden forekommende tilfælde er ogsaa tilstedeværelse 
af nogle smaa organer, beliggende mellem flimrehaarene i dyrenes 
membran, og hvori ligger oprullet fine, spiralformede traade. Disse 
indeholder sandsynligvis en ætsende vædske og kan udslynges 
mod dyrets eventuelle modstandere; altsaa har vi allerede her en 
slags neldeorganer, noget lig de, vi i mængde paatræffer hos høiere 
organiserede dyr, som »brændmaneter«, actinier o. 1., forskjellen er 
fFig. I. Et éncellet infusionsdyr med temmelig udviklet øie. 
k dyrets kjerne; l øiets linse; p pigmentflekken (det lysopfangende organ svarende 
til nethinden). 
blot den, at de hos de senere udgjør enkelte celler, medens de hos 
vore infusorier altsaa blot er en ringe del af én celle. 
Infusionsdyrene er aarsag i flere naturfenomener, som enhver 
af os fra vor barndom af er fortrolige med, men hvis egentlige 
aarsag for de fleste af os maaske er mindre bekjendt. Et saadant 
ænomen er morilden; hvem har ikke havt anledning til at fryde 
sit øie ved den ildregn, som et aareblad dyppet i søen, især i 
vore mørke høstnætter, frembringer, men hvor faa er ikke de, der 
har seet denne flydende ilds aarsag. Vil vi forsøge, skal vi imidler- 
9 * 
