arter. Han fandt den meget forskjellig hos hver enkelt, samtidig 
med, at den var betydelig afhængig af temperatur og tilførsel af 
næring. 
Den af ham undersøgte frugtbareste art var en ciliat ved navn 
stylonicliia pustulata; vi skal anføre nogle af hans resultater dens 
formering angaaende. Formerelsesmaaden er simpel deling. Naar 
næringsforholdene er de gunstigst mulige, deler hvert individ sig en 
gang i hvert døgn, naar vandets temperatur er 7—io° (celsius), to 
gange, naar den er 10—15 0 , tre gange, naar den er 15—20°, fire 
gange, naar den er 20—24 0 , og fem gange i hvert døgn, naar den er 
24—27 °. Det vil altsaa med andre ord sige, at i første tilfælde vil 
hvert individ i døgnet frembringe 2, i andet tilfælde 4, i tredje 8, i 
fjerde 16 og i femte tilfælde 32 nye individer. Ifølge dette vil alt¬ 
saa en stylonicliia ved en temperatur af omtrent 25 0 (celsius) og 
under ellers gunstige omstændigheder frembringe en million efter- 
kommere i løbet af 4 dage, en billion i 6 dage og 100 billioner i 
7 7 2 dag. Idet Maupas har bestemt, hvormeget protoplasma der 
indeholdes i hvert individ, har han kunnet regne ud, at et individ i 
6 dage vil kunne frembringe 1 kgr. protoplasma og i 7 1 / v dag 100 kgr. 
Stylonicliia pustulata er vistnok et altædende dyr, men den ovenfor 
angivne frugtbarhed opnaaes dog kun, naar den forsynes med rigelig 
dyrisk føde, bestaaende af smaa infusionsdyr. Sættes den paa ude- 
lukkende plantefodring, aftager dens frugtbarhed betydelig, samtidig 
med, at ogsaa legemsstørrelsen formindskes fra 0.16 mm., som den 
var under rigelig dyrefodring, til 0.125 mm. 
Maupas har ogsaa undersøgt, om lyset havde nogen indvirk- 
ning paa udviklingen, men fandt merkelig nok, at dette ikke var til- 
fældet, idet arter, der holdtes flere maaneder i fuldstændig mørke, 
udviklede sig og formerede sig ganske paa samme maade som ved 
fuldt dagslys. 
Foruden de allerede nævnte grupper af éncellede dyr staar der 
endnu adskillige tilbage. Saaledes er der en gruppe, gregariner , 
der lever som snyltere paa høierestaaende dyr og ofte fremkalder 
ondartede sygdomme hos disse; undertiden paatræfies de ogsaa hos 
mennesket. Vi skal imidlertid lade dem i ro og nu ikke trætte læ- 
seren med flere éncellede dyr. Kun ét skal endnu nævnes af den 
grund, at det for det første er bleven fundet ved Norges vestkyst 
nær Bergen af prof. Haeckel, og for det andet, fordi det i flere 
