under fuldstændig lige symptomer; hans detaljerede beskrivelse af disse 
efterlod ingen tvil om, at dyrene havde været angrebne af difterit i 
svælg og strube; spekielt fremhævede han, at de paa slutten, naar de 
var blevne rigtig daarlige, stillede sig hen i krogene, strakte halsen langt 
ud og med besværlighed drog pusten under førnævnte eiendommelige 
lyd. Tillige havde der været tørst, absolut manglende appetit, aftagen 
i huld, purulent snue, aabentstaaende gab etc. Den ene af de syge 
høns, der lod til at have været familiens yndling, var i flere døgn hen¬ 
lagt i børneværelset for at modtage en desto omhyggeligere pleie. Her 
er unegtelig sandsynlighed for smitte fra hønsene endnu større end i 
første tilfælde.« 
Vakcine mod gul feber er, som man vil have seet af avisnotiser, 
opfundet af dr. Domingos Fr eire i Rio Janeiro. Selv om den gule 
feber ikke har nogen speciel interesse for os her, vil det rimeligvis in¬ 
teressere læserne at høre lidt nærmere om dette nye tilfælde af bekjæm- 
pelse af bakteriesygdomme ved bakteriernes egen hjælp. Forhaabentlig 
vil vi i en udførligere artikel om nogen tid se os istand til at give en 
oversigt over alt, hvad der paa dette merkelige omraade er opnaaet i 
den seneste tid. 1 ) 
Den mikroorganisme, som foraarsager den gule feber, opdagedes i 
1880 af Domingos Freire, og er en mikrokok, d. v. s. en liden 
kuglerund bakterieart. Den findes i store masser i blodet, som desuden 
indeholder en eiendommelig slags formerelsesceller, V 4 saa store som et 
blodlegeme, omgiven af et sort hylster og som er fyldt med mikrokok- 
ker. Mikrokokkerne kan dyrkes efter Pasteurs methode ved 38 til 39 0 , 
og i disse kulturer gjenfmder man de samme sorte formerelsesceller; det 
er disse, der giver brækninger og afføringer den sorte farve. Mikroben 
findes i alle organer hos de døde. 
Dr. Freire forsøgte først at indpode en abe og hunde, men ingen 
af disse dyr var modtagelige, heller ikke høns og duer; en høne, der 
3 dage i rad blev fodret med kulturer af febermikrokokken, viste intet 
ildebefmdende; i dens blod fandtes dog nogle faa mikrokokker, hvad 
der viser, at de kan indføres i blodet gjennem fordøielseskanalen, men 
ogsaa, at de ikke kan trives i hønsenes blod, kanske paa grund af det¬ 
tes høie temperatur, der ogsaa beskytter fuglene mod miltbrand. Kani¬ 
ner og marsvin derimod døde efter indpodningen med fænomener af 
gul feber; indpodningerne kunde ogsaa fortsættes fra dyr til dyr, og især 
var marsvinene modtagelige; et saadant døde af gul feber alene efter 
at have opholdt sig i dr. Freires laboratorium, hvor han foretog sine 
forsøg. 
Det viste sig nu fremdeles, at mikrober nes giftighed afsvæk- 
kedes ved fort sat kultur, og at de efter længere tids dyrkning 
kunde indføres hos marsvin uden at tage livet af dem, om de ogsaa 
blev noget syge. Ved senere forgiftning af de samme dyr med mikro¬ 
ber, der tog livet åf alle ikkevakcinerede marsvin, modstod de vakcine- 
rede dyr sygdommen. Ligeledes afsvækkes giften ved at overføres fra 
marsvin til marsvin, og heraf benytter dr. Freire sig for at fremstille 
’) Det følgende væsentlig efter referat i «Medicinsk revue«. 
