deisen af de i Norge hidtil kjendte land- og ferskvandsmollusker, 121 
arter, 108 varieteter. Dette antal vil vel forøges noget, da det meste 
af landet er et fuldstændigt terra incognita i malacologisk henseende. 
Bedst kjendt er Kristiania stift samt Østerdalen, men naar man undtager 
enkelte steder, f. eks. Bergen og en del af Finmarken, er landet for- 
øvrigt ukjendt for malacologen, og selv de nævnte steder vil vel endnu 
kunne byde forskeren mange behagelige overraskelser. Man skulde vente, 
at et land, med en udstrækning som Norges, vilde opvise forskjellige 
arter i de forskjellige egne. Saa er dog ikke tilfældet. Den væsentligste 
forskjel er en del lokale varieteter, samt at det nordlige Norge har knapt 
halvt saa mange arter som det sydlige. Nogen egentlig arktisk fauna 
findes derimod ikke, og paa grund af det milde klima, gaar land- og 
ferskvandsmolluskerne som regel langt længer mod nord i Norge end i 
Sverige og Finland. Saaledes gaar Umax maximus i Norge til 66° 
49", muligens endog til 68°, medens den i Sverige og Finland kun naar 
op til 62 u 6". Ifølge frøken Esmark synes landmolluskerne at fore- 
trække egne, hvor silurformationen er den fremherskende, sandsynligvis 
fordi ogsaa floraen her er kraftigst repræsenteret; man kjender imidlertid 
for lidet til sneglenes udbredelse til med sikkerhed at kunne afgjøre 
dette spørgsmaal. 
Brevveksling. 
Om flodbølger. 1) Hvad er grunden til, at flodbølgen langs Norges kyst 
naar sit høieste omtrent 2 timer før maanens kulmination? 
2) Har man iagttagelser for Amerikas østkyst bekræftende, at flodbølgen der 
er senere end maanens kulmination? L — tz. 
Ifølge den af Newton givne theoretiske forklaring af tidevandet vil havet 
stige til sit høieste niveau, naar maanen staar i meridianen, og indtage sin laveste 
stand, naar den staar 90" derfra, altsaa ved maanens op- og nedgang. Da nu 
maanen hver dag kommer 50 minutter senere i sin øvre kulmination, saaledes at 
maanedagen er 50 minutter længere end soldagen, vil tiden mellem to paa hinanden 
følgende høivand være 12 timer 25 minutter. Men foruden maanen øver ogsaa solen 
tiltrækning paa jordens vandmasse og bevirker en flod, som indtræder hver gang 
solen staar i meridianen. Denne solflod er imidlertid kun ^ saa stor som maane- 
floden paa grund af solens betydelig større afstand fra jorden sammenlignet med 
maanens. Var jorden nu helt dækket med vand, der kunde bevæge sig frit, kun 
adlydende maanens og solens tiltrækning, vilde i 24 timer 2 solfloder og i 24 timer 
50 minutter 2 maanefloder bevæge sig jorden rundt fra øst til vest. Staar maanen 
og solen samtidig i meridianen, hvilket finder sted ved fuld- og nymaane, saa vil 
den forenede virkning af de to himmellegemer fremkalde en flod saa stor som 
maane- og solfloden tilsammen, og man vil da have springflod. Modvirker de 
hinanden, hvilket finder sted, naar solen staar 90° paa maanen, altsaa ved første 
kvarter, vil floden kun blive forskjellen mellem maane- og solfloden, og man vil 
have nipflod I hver maaned vil man altsaa 2 gange have springflod og 2 gange 
nipflod. 
De betingelser, theorien stiller, er imidlertid ikke opfyldt i naturen. Vand- 
massen er træg, den vil ikke øieblikkelig give efter for maanens og solens tiltræk¬ 
ning, og de enkelte vandpartikler øver en gnidning mod hverandre, der sammen 
med landenes konfiguration og oceanets ulige dybde vil bevirke, at tidevandet ikke 
nøiagtig følger maanens og solens bevægelse. At udlede og bestemme alle de 
faktorer, der spiller rolle under denne proces, har theorien endnu ikke formaaet. 
Den kan ikke for hvert sted paa jorden angive, naar høivandet vil indtræde, og 
hvor høit våndet vil stige. Man maa derfor gaa den omvendte vei: af den obser- 
