i/4 
melhed, epilepsi, slagflod og til at forvirre forstanden. Som modgift 
anvendtes guldstøv, smaragdpulver og hvidløgsaft. 
Om end saaledes magneterne ofte tillægges skadelige virkninger, saa 
er dog den modsatte mening meget almindeligere og deres anvendelse i 
medicinen derfor meget stor. Det var endog ikke blot naturlige, men og- 
saa magiske kræfter— til frembringelse af kjærlighed og ved sympati-kure — 
man tillagde dem. Særlig en slags hvid magnet (saakaldt kjødmagnet: 
»Aimant charnel«), som paa grund af sin porøsitet hæftede sig fast ved læbe 
og tunge, mente man per analogi at kunne tilskrive lignende tiltrækkende 
egenskaber paa »kjødet«, og den fandt derfor meget hyppig anvendelse 
som bestanddel af kjærlighedsdrikke (1541). 
Til helbredelse af saar, kvæstelser, benbrud etc. anvendtes magneter 
paa de forskjelligste maader som salve, plaster, eller strøelse. Ogsaa 
mod forgiftninger var det samme middel godt, og en egen sort førte 
derfor navnet »magnes venerorum«. 
Senere indskrænkede man sig ikke til at anvende magnetjernet selv 
i de forskjellige tilstande, men søgte at trække kraften ud af det ved 
opløsningsmidler. Særlig i alchemiens blomstringstid var slige eks¬ 
trakter paa mode, og Paracelsus (ca. 1530) beskriver flere fremgangs- 
maader til udvinding af magnetjernets virksomme kræfter, det saakaldte 
»manna magnetis«. Flere slige midler skal efter troværdige vidnesbyrd 
have øvet gavnlige virkninger, hvad der jo maa tilskrives de medicinske 
bestanddele mere end »manna magnetis«. — 
Den første videnskabelig begrundede anvendelse af magneter stam¬ 
mer fra en meget senere tid, da man allerede havde lært at fremstille 
forholdsvis sterke kunstige magneter *), som nemlig af flere læger brugtes 
til at trække smaa jernsplinter ud af saar (17de og 18de aarhundrede). 
Eftersom kjendskaben til naturen og naturkræfterne skred fremad, 
gik de overtroiske forhaabninger, man havde sat til magneterne, i glemme¬ 
bogen, og efterat de var berøvede alle sine tryllekræfter, ventede man in¬ 
gen andre virkninger af dem end de, som kunde støtte sig paa de rent 
fysikalske egenskaber. 
Da den ene yderlighed, at anvende magneter som universalmiddel 
mod alt, var overvundet, saa fortabte man sig en tid lang i den mod¬ 
satte yderlighed og nægtede udenvidere, at de havde nogensomhelst di¬ 
rekte virkning paa det menneskelige legeme. 
Først da elektriciteten i forrige aarhundrede fandt veien til medi¬ 
cinen, og man erkjendte slegtskabet mellem de elektriske og magnetiske 
kræfter, blev man atter opmerksom paa disse, studerte deres direkte virk- 
T ) D. v. s. jern, der ved strygning med det naturlig forekommende magnetjern 
har faaet de bekjendte egenskaber. 
