ninger paa menneskelegemet og tog atter sin tilflugt til de gamle for¬ 
fatteres beretninger; der fandt man da, at ogsaa strygning eller blot 
varig berøring med magneter med held var anvendt mod forskjellige 
sygdomme. F. eks. beskriver B o r e 11 i, at naar frugtsommelige bærer 
magnetjern om halsen, skal de være fri for svangerskabsplager og at 
tandpine og øresmerter med held kan behandles med strygning med det 
samme mineral. P a r a c e Is u s omtaler videre, at magnet, anvendt paa 
samme maade, skal gjøre tjeneste ikke alene ved krampe og konvulsioner, 
men ogsaa ved nervelidelser og sygdomme, som man kaldte »fluxus« 
eller »fluxiones«, samt ogsaa til at stanse forskjellige slags udflod hos 
kvinderne, ved svulster og kræftlignende saar, men især skulde det være 
af nytte ligeoverfor krampe, epilepsi og tetanus. Et anfald af disse syg¬ 
domme skulde ved tilstrækkelig tidlig anvendelse af magneter ganske 
kunne forhindres; ved anvendelse under anfaldet skulde dette ialfald 
afsvækkes og forkortes betydelig. 
Paracelsus og hans samtidige brugte naturlige magneter, som er 
meget vanskelige at give passende skikkelser og desuden er svage. Senere 
lettedes undersøgelserne over magneternes helbredende virkning betydelig, 
da man fik kunstige magneter og kunde give disse hvilken form man vilde. 
Det egentlige studium af disse magnetismens virkninger daterer sig omtrent¬ 
lig fra 1760 til 1764, og særlig var det den kongelig storbritaniske liv- 
medikus og fysikus i Gøttingen, K 1 å r i c h, som først gjorde talrige forsøg 
i denne retning. Hovedsagelig ved tandpine skulde, efter hvad Klårich be- 
kræfter, magneter have vist sig som et udmerket smertestillende middel. 
Virkningen var forskjellig alt efter magneternes størrelse og styrke 
og voksede med styrken, men var dog ikke ganske uafhængig af formen. 
Fra den tid stammer forskjelligformede magnetiske halsbaand, brystpla- 
der, armbaand, armskinner og plader til at lægge under fodsaalerne, 
samt magnetbundter og hesteskomagneter af forskjellig slags til bestryg- 
ning af kroppen. 
Klårichs gunstige resultater ansporede ogsaa andre forskere til lig¬ 
nende forsøg, og der foreligger talrige beretninger fra troværdige læger 
om helbredelse ved direkte magnetvirkninger. Men alligevel vandt me- 
thoden mindre anklang, end den maaske fortjente. Som tilhængere af den 
kan endnu nævnes den bekjendte wienerlæge Mesmer og franskmanden 
Le Noble, hvilken sidstes arbeider gav anledning til, at det kongelige 
selskab for lægekunsten nedsatte en kommision til at undersøge sagen. 
Denne afgav et votum til gunst for magnetismens x ) lægekraft og 
udtaler herom bl. a.: 
1 ) Hvor her tales om magnetisme menes selvfølgelig altid «mineralsk magne¬ 
tisme« id. v. s. de egenskaber magnetjern og magnetiseret staal er i besiddelse af) 
ikke den saakaldte «dyriske magnetisme « eller hypnotisme. 
