i;6 
Man kan ikke fraskrive magneter, baarne som amulet, en væ- 
sentlig og helbredende virkning«. Og videre: 
»Denne virkning maa være en umiddelbar og direkte virkning af 
den magnetiske kraft paa vore nerver, hvilken synes ligesaa utvilsom, 
som magnetismens indflydelse paa jernet. Nogen lignende virkning sy¬ 
nes ikke at finde sted paa blodet og indvoldene.« 
»Paa grund af denne sin virksomhed synes magneter ikke at kunne 
anvendes til helbredelse af de sygdomme, som ligger i blodet eller er 
organiske og materielle, mens den er af betydning ligeoverfor syg¬ 
domme, ved hvilke nerverne udelukkende eller væsentlig er sygdom- 
mens sæde.« 
»— — — det ser ud, som om magneten skulde kunde faa en lige 
vigtig om end mindre udbredt anvendelse i medicinen, som den har i 
naturvidenskaben. Udentvil maa man dog ikke fæste lid til alle de 
vidundere, som berettes om magneters virksomhed; og mange af de lov¬ 
taler, der har været holdte herover, er udentvil at erklære for ufortjente.« 
Tiltrods for denne i 1779 offentliggjorte erklæring og tiltrods for 
mange publikationer, der talte for virksomheden af magnetisk behand¬ 
ling, forsømte man dette omraade, og lige til den sidste tid findes der 
ingen fremragende arbeider i denne retning. De faa arbeider fra be- 
gyndelsen af vort aarhundrede blev upaaagtede, og først efter 50-aarene 
gjør der sig atter en bevægelse gjældende til fordel for den mineralske 
magnetismes betydning som lægemiddel. 
I de seneste aar har man fra mange kanter anerkjendt virkelighe- 
den af den direkte magnetiske indflydelse paa det menneskelige legeme 
og ogsaa forsøgt at forklare denne ud fra de fysiologiske love, uden 
at dog dette forsøg kan siges at have reusseret. De opdagelser, som 
nyere arbeider over diamagnetismen og diamagnetiske stoffer J ) i det 
menneskelige legeme, har bragt for dagen, gjør en vis slags magnetisk 
indvirkning utvilsom, nemlig den, som beror paa almindelig magnetisk 
*) Den samme slags magnetiske paavirkning, som jern er underkastet, finder 
ogsaa sted for endel andre metallers vedkommende (nikkel, kobber, chrom, man¬ 
gan). Og ogsaa enkelte andre stoffer er paa denne maade magnetiske (papir, 
glas). Alle disse tiltrækkes af magneter. Endel metaller (f. eks. vismuth, kob¬ 
ber, zink, tin, bly) og mange ikke metalliske legemer (fosfor, svovl, alkohol, vand 
og derfor tynde vandige opløsninger af de forskjelligste stoffer) frastødes, 
naar de bringes i nærheden af en magnetpol. Disse sidste kaldes diamagne¬ 
tiske. Ophænger man et jernstav fritbevægeligt mellem en hesteskomagnets to 
poler, saa vil den stille sig saaledes, at den ligger i forbindelseslinjen mellem begge 
poler. Ophænger man paa samme maade en fosforstang eller et lidet glasrør fyldt 
med vand, saa vil disse stille sig paa tvers af forbindelseslinien mellem de to 
poler. Dog er denne diamagnetisme vanskelig at vise og kun fremtrædende ved 
meget sterke magneter. Red. anm. 
