186 
delige gravitation gradvis sammen, eftersom den afkjøles mod det kolde 
verdensrum og denne sammentrækning har tilfølge, at dens temperatur 
tilsyneladende blir uforandret. Solens varme, siger Thomson, er saa 
stor, at den vilde kunne udvikle en kraft, svarende til 476,000 millioner 
millioner damp-hestekræfter eller omtrent 78,000 damp-hestekræfter pr. 
kvadratmeter af soloverfladen. Saa umaadelige disse tal end synes, 
saa lærer den mekaniske varmetheori os, at solen hvert aar maa 
undergaa en sammentrækning af 35 meter (dens radius formindskes med 
35 meter) for at den vedblivende skal kunne udstraale i rumrnet den 
samme rnængde varmeenheder. Under disse omstændigheder formindskes 
solens radius omtrent med ca. 1 )0u(l() i 2000 aar. Derfor maa med nød- 
vendighed den tid indtræffe, da temperaturen aftager; og efter meget 
nøiagtige regninger har man da fundet ud, at om 10 millioner aar vil 
temperaturen her paa jorden være sunket saa meget, at den ikke mere 
er istand til at underholde det organiske liv. 
Opiumsrøgende dyr. Ikke alene mennesker, ogsaa dyr kan for 
falde til opiumsnydelsen, rigtignok kun naar de lever i menneskenes 
slette selskab og derved lærer dets laster. I Comptes renclus etc . be¬ 
rettes herom bl. a.: 
»Hr. Le gr and, godseier i Dat-Ho (Cochinchina) har i lang tid 
været henfalden til opiumsrøgning. Hans store kat kommer regelmæssig 
hver aften hen til matten, hvor dens herre sidder, og lægger sig ned 
lige ved hans opiumspibe, hvis røg den indsuger med begjærlighed. 
Dette har tilfølge, at den snart begynder at knurre af velbehag, og naar 
den har deltaget i røgningen af otte—ti piber, falder den i en slags 
døs, der ganske svarer til opiumsrøgerens søvntilstand, naar han har 
faaet tillivs sin regelmæssige dosis. Et kvarter å tyve minutter senere 
vaagner den atter op med alle tegn paa usædvanlig livlighed; den 
kjærtegner sin herre og andre tilstedeværende, leger ivrig med røge- 
greierne og er idethele yderst fornøiet og tilfreds. 
En anden opiumsrøger, hr. M. — —, ansat ved toldvæsenet, har 
to aber, som er endnu rarere. Hver aften naar hr. M. gjør sig det 
bekvemt paa sin matte, lar han sine to aber bringe til sig for at lege 
med dem; de er nemlig yderst lærvillige og tamme. I begynlelsen 
pleiede han saa for løier at blæse dem røgen af sin opiumspibe i an- 
sigtet, hvad der ikke i mindste rnaade generede dem. Tvertimod likte 
de det meget godt, og hver aften kræver de nu med stor bestemthed 
at komme hen til sin opiumsrøgende herre og dele hans nydelse. 
Lægger han den udrøgte pibe fra sig, saa kan man ogsaa være sikker 
paa, at den ene af aberne skynder sig og holder spidsen af den op til 
næseborene for at faa godt af den gran røg, den endnu giver fra sig. 
Den anden har drevet sin opiumstrang endnu videre og spiser regel¬ 
mæssig de opiumslevninger, som bliver tilbage i piben og som pleier at 
opbevares i en særegen æske, som den fmder frem blandt de mang¬ 
foldige røgeutensilier. Begge er de saa forfaldne, at naar deres herre 
reiser bort, saa aberne maa undvære sin regelmæssige opiumsdosis, saa 
blir de yderst triste og sørgmodige og holder rent op at spise. Først 
naar de atter faar sig den reglementerede stimulans, kvikkes de op igjen 
og bliver livlige som sædvanlig. 
Endnu flere lignende tilfælde kjendes, og de indfødte i hine opi- 
