i 9 i 
de enkelte sten paa forskjellige strækninger. Et sted er de smaa, paa et andet 
noget større, paa et tredie endnu større, men paa hvert punkt er ensartetheden 
eller størrelsens ringe afvigen fra gjennemsnitsmaalet paafaldende. Søger man en 
forklaring heraf, nytter det ikke at vende sig mod land, hvorimod beskafifenheden 
af den foranliggende strand giver den fornødne ledetraad. Blæretangens bæreevne 
betinges af dens vegt, af den størrelse, den kan opnaa, og denne kan aldrig blive 
ret stor paa en jevn og flad kyst, hvor navnlig isen vil være den en slem fiende. 
I stranden ud for en kyst, hvor der findes blottede stenlag, vil man finde en mylr 
af blæretangsindivider, men alle smaa og forkrøblede, og her vil man enten kun 
finde faa sten paa stranden eller mindre i størrelse. Længere ude fra kysten vil 
tidligere tilstedeværende rullestenssamlinger nu være tilsandede, og dermed betin¬ 
gelsen for blæretangens tilværelse tilintetgjort. Eier kan den kun fæste sig paa' de 
enkelte store sten, som endnu rager op over våndet, og her kan den derfor ikke 
komme til at spille nogen rolle ved lagdannelsen; den er her afsluttet. Paa et 
andet punkt finder vi dybere vand, og stenene ved bredden er større; i det dybere 
vand er blæretangen noget mere beskyttet og kan derfor naa en større vegt. Men 
størst i gjennemsnit finder vi stenene paa punkter, hvor den positive strøm skjærer 
helt ind til bredden, og hvor der som følge heraf findes det dybeste vand. Det 
vil være paa steder, hvor flodstrømmen løber mod et kystrev eller en odde. Her 
vil blæretangen opnaa sin største vegt, sin største bæreevne, og stenene, den for- 
maar at føre ind til bredden, vil være størst. 
Man kommer uvilkaarligt ved betragtning af disse forhold til den erkjendelse, 
at blæretangen spiller en vis rolle som kystbeskytter, at uden den vilde havets af- 
stikning af kysterne foregaa med langt større hurtighed. Og her fremtræder det 
smukke forhold, at hvor havets angreb er haardest, der foranlediger blæretangen 
ogsaa den største modstand derimod. — 
Forøvrigt gjør der sig i det hele forhold saa mange forskjellige indvirkninger 
gjældende, at det vilde udfordre et helt studium at klargjøre dem. Det er et af 
disse naturens vidunderlige kredsløb, hvor aarsag og virkning griber ind i hinanden 
i en endeløs kjæde, og hvor man kun vilkaarligt kan omtale enkelte afsnit for sig 
Jeg skal derfor tilslut kun fremdrage enkelte momenter med hensyn til vore klinters 
tilbagevigen for havet. Talen er her om Storebelts klinter. 
Ofte, men særligt om foraaret, naar frosten er bleven afløst af tøveir, kan 
man ved foden af vore bratte klinter træffe en hel vold eller skraaning af smuldret 
ler. Det er nedfald fra klinten, og det er temperaturvekslinger i forbindelse med 
gjennemsivning af overfladevand, som har foranlediget det, derom kan man ikke 
tvile. Indtræffer der nu et større høivande, som kan naa op til det nedfaldne, 
løse ler, opslemmes det af havet, som herved inde ved kysten blir gulfarvet. Med 
ebben eller den udgaaende strøm føres opslemningen saa til bestemte afleirings- 
steder, og kun sand, grus og smaasten blir tilbage under klinten som en ringe rest 
af den nedfaldne masse. Undersøger man foden af klinten efter et saadant høi¬ 
vande, finder man som regel, at havets direkte angreb paa den faste lermasse i 
den kun har havt en relativ ringe virkning, og denne vilde vistnok i almindelighed 
være endnu ringere, hvis ikke bølgeslaget førte endel sand med. sig, der virker som 
afskuringsmiddel. Kun hvor der i den faste masse findes løsere partier, efterlader 
havets indvirkning mere iøinefaldende spor. Man er derfor berettiget til at slutte, 
at hovedangrebet mod vore klinter, som fører til deres sukcessive nedbrydning, ikke 
saameget rettes mod dem af havet direkte, men at det navnlig udgaar fra tem- 
peraturvekslingens forvittrende indflydelse i forbindelse med gjennemsivning af 
overfladevand. 
I denne henseende fortjener det at bemerkes, at der fremtræder en kjende- 
lig forskjel i den hurtighed, hvormed klinten viger tilbage, dels med hensyn til, 
hvor meget eller hvor lidet den bestraales af solen, dels med hensyn til, om klin¬ 
ten er sammenhængende i længere udstrækning, langklint, eller om den staar 
isoleret, bakkeklint. Da den sidstnævnte klintart har fald mod det lavere land, 
vil det fra overfladen nedsivede vand dels blive af ringere mængde, dels søge ned 
mod bakkens fod, hvorved gjennemsivningen ud mod klinten bliver meget for- 
mindsket. Saadanne klinter forvittre langsommere. I langklinter er gjennemsiv¬ 
ningen gjennem klintvæggen langt større, og derfor forvittrer den ogsaa hurtigt. 
Er den tilmed beliggende i en saadan retning, at solen sterkt kan paavirke den, 
