I 
Om jemproduktionen. 
Af H. O. J ensen, cand. polyt. 1 ) 
Tilvirkningen af smedejern og staal. I oldtiden og middel¬ 
alderen anvendtes kun smidbart jern: smedejern eller maaske hyp¬ 
pigere en blanding af dette og staal, hvilken egner sig fortrinlig 
til vaaben, som var en hovedanvendelse af datidens jern. 
Dette blev i hine tider altid udvundet direkte af jernertserne, 
af hvilke dog kun de rigeste og reneste kom til anvendelse. 
Det til denne udvinding benyttede apparat var i sin ældste 
form yderst simpelt; det bestod nemlig af en herd (esse) forsynet 
med blæsebælg; som brændsel anvendtes trækul. Paa denne 
maade kunde det vel lykkes at faa jernet udskilt af ertserne, men 
det var umuligt at tilveiebringe tilstrækkelig høi temperatur, til at 
jernet kunde optage saa meget kulstof, at det blev flydende; det 
udskilte jern laa derfor igjen i herden efter ophedningen som en 
porøs masse blandet med kulrester og slagge. 
Ved at forhøie herdens sider kom man successivt over til en 
lav schaktovn, hvori man fyldte erts og trækul lagvis fraoven, men 
resultatet blev dog væsentlig det samme, idet man fik en klump 
smedejern paa bunden af ovnen. Disse ovne danner imidlertid over¬ 
gangen til de egentlige masovne, som blev indført i Tyskland no- 
get før reformationstiden og senere udbredtes til andre europæiske 
lande. 
De store fordele, der, særlig paa grund af den uafbrudte drift, 
var knyttet til disse ovne, bevirkede, at man nu gik over til at 
udvinde jernet af ertserne i form af støbejern (rujern) — et produkt, 
der tidligere var ukjendt — for senere heraf at fremstille smedejern 
og staal. 
*) Se nr. 6, hvor den til artikelen hørende planche er indheftet. 
